We Love BIB: Podpisová výzva Bienále ilustrácií Bratislava 2025
České literární centrum s obavami sleduje situaci kolem Bienále ilustrácií Bratislava. Na rozdíl od tuzemského festivalu Frame Prague Comics, zaměřeného na komiks a ilustrované knihy, který letos proběhl bez omezení, ovlivnily aktuální ročník slovenského Bienále ilustrácií Bratislava neshody mezi vedením
České literární centrum s obavami sleduje situaci kolem Bienále ilustrácií Bratislava. Na rozdíl od tuzemského festivalu Frame Prague Comics, zaměřeného na komiks a ilustrované knihy, který letos proběhl bez omezení, ovlivnily aktuální ročník slovenského Bienále ilustrácií Bratislava neshody mezi vedením festivalu a částí umělecké obce. Skupina slovenských ilustrátorek a ilustrátorů se rozhodla svá díla nepřihlásit na nominační výstavu jubilejního 30. ročníku Bienále ilustrácií Bratislava, probíhajícího od 3. října 2025 do 11. ledna 2026, a vyjádřit tak nesouhlas s netransparentními rozhodovacími procesy a směřováním festivalu v poslední době. České literární centrum s obavami sleduje vývoj kolem průběhu bienále. Výzvu s požadavky slovenských umělců je možné si přečíst a podepsat na stránce We Love BIB.
Otevřená výzva pro autory: Rezidenční pobyty v Berlíně (květen 2026)
Měsíční pobyty v Literarisches Colloquium Berlin České literární centrum (ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně (MZK), ve spolupráci s Literarisches Colloquium Berlin (LCB) vyhlašuje v rámci příprav projektu Czechia 2026 – čestného hostování Česka na Frankfurtském knižním veletrhu 2026
Měsíční pobyty v Literarisches Colloquium Berlin České literární centrum (ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně (MZK), ve spolupráci s Literarisches Colloquium Berlin (LCB) vyhlašuje v rámci příprav projektu Czechia 2026 – čestného hostování Česka na Frankfurtském knižním veletrhu 2026 – a Roku české kultury (více ZDE), výběrové řízení na celkem 4 měsíční tvůrčí rezidenční pobyty v Berlíně. Jedná se o 4týdenní rezidenční pobyty: pro spisovatelky a spisovatele píšící v oblasti prózy, literatury pro děti a mládež, poezie, literatury faktu a dalších žánrů pro ilustrátorky a ilustrátory, tvůrce autorských knih a komiksu pro autorskou dvojici Cílem těchto tvůrčích pobytů je poskytnout prostor k soustředěné a kreativní práci. Rezidenti budou mít možnost seznámit se s dalšími tvůrci z Evropy a ze světa, účastnit se literárních akcí, začlenit se do komunity LCB a navázat kontakty s literárními aktéry města. Rezidentům bude poskytnuté stipendium ve výši 40 000 Kč na měsíc a ubytování v jednom z deseti pokojů ve vile v blízkosti jezera Wannsee. Každý z pokojů má vlastní sociální zařízení (jeden z nich je bezbariérový; k dispozici je i výtah). Ve všední dny se podává snídaně, pro vlastní stravování lze využít společnou kuchyň v přízemí. Rezidenti mohou využívat společenskou místnost, terasu a zahradu s výhledem na jezero. V blízkosti rezidence je vlakové nádraží, které umožňuje rychlé spojení do centra Berlína a Postupimi. K dispozici jsou jízdní kola. Autoři, jimž bude stipendium udělené, se zavazují během rezidenčního pobytu napsat krátký esej nebo nakreslit „story“ o pobytu v Berlíně pro PR účely MZK. Dále mohou být v návaznosti na podaný projekt vyzvaní MZK, ČLC nebo LCB k prezentaci, autorskému čtení apod. v průběhu či po skončení rezidenčního pobytu, buď v rámci kulturního programu LCB nebo jinde v ČR. V případě, že tomu nebrání smluvní podmínky mezi autorem a vydavatelem či nakladatelem, měla by publikace, na níž autor během rezidenčního pobytu pracoval, být v tiráži (příp. za článkem apod.) opatřená poznámkou „Kniha/text/článek vznikl/a s podporou Českého literárního centra, sekce Moravské zemské knihovny v Brně, během rezidenčního pobytu v Literarisches Colloquium Berlin, který se uskutečnil v rámci příprav na hostování CZECHIA na Frankfurtském knižním veletrhu 2026.“ Místo: Berlín Délka pobytu: 4 týdny Termíny pobytů: květen 2026 Termín pro podání přihlášky: 31. října 2025 Dokumenty pro přihlášení: vyplněný přihlašovací formulář od autorských dvojic žádáme vyplnění společné žádosti Podmínky vyhlašovatele jsou uvedené v přihlašovacím formuláři, který je nedílnou součástí tohoto výběrového řízení, a jsou pro žadatele závazné. Případné dotazy posílejte na adresu residencies@czechlit.cz. S dotazy se na nás můžete obrátit také telefonicky na čísle +420 770 134 755.
Otevřená výzva pro autory: rezidenční pobyty v Mikulově v roce 2026
Měsíční pobyty pro spisovatele i ilustrátory České literární centrum (dále ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně (dále MZK), ve spolupráci s městem Mikulov a Mikulovskou rozvojovou s.r.o. vyhlašuje v souvislosti s přípravou prezentace české literatury v rámci hostování CZECHIA
Měsíční pobyty pro spisovatele i ilustrátory České literární centrum (dále ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně (dále MZK), ve spolupráci s městem Mikulov a Mikulovskou rozvojovou s.r.o. vyhlašuje v souvislosti s přípravou prezentace české literatury v rámci hostování CZECHIA na Frankfurtském knižním veletrhu 2026 a během doprovodného programu Roku české kultury v německy mluvících zemích (více ZDE) výběrové řízení na celkem čtyři tvůrčí rezidenční pobyty v Mikulově. Jedná se o 4týdenní rezidenční pobyty: pro spisovatelky a spisovatele píšící v oblasti prózy, literatury pro děti a mládež, poezie, literatury faktu a dalších literárních forem a žánrů, pro ilustrátorky a ilustrátory, tvůrce autorských knih a komiksu. Cílem těchto tvůrčích pobytů je poskytnout prostor k soustředěné a kreativní práci v inspirativním prostředí jižní Moravy. Minimálně dvě rezidence budou poskytnuty začínajícím autorům a autorkám, kteří mají dosud publikované 1 až 2 knihy. Rezidentům bude poskytnuté stipendium ve výši 40 000 Kč na měsíc a ubytování v rezidenčním bytě v centru Mikulova na Kostelním náměstí. Jedná se o zařízený byt 1+1, s vlastní kuchyní a koupelnou. Byt není bezbariérový. Autoři, jimž bude stipendium udělené, se zavazují během rezidenčního pobytu zpracovat literární výstup v libovolném formátu a délce reflektující jejich pobyt nebo jinak související s Mikulovem pro PR účely města Mikulov. Dále mohou být v návaznosti na podaný projekt vyzvaní k vystoupení na jedné literární akci v Mikulově, ke které je vyzve Mikulovská rozvojová s.r.o., a setkání se studenty Gymnázia Mikulov. V případě, že tomu nebrání smluvní podmínky mezi autorem a vydavatelem či nakladatelem, měla by publikace, na níž autor během rezidenčního pobytu pracoval, být v tiráži (příp. za článkem apod.) opatřená poznámkou „Kniha/text/článek vznikl/a s podporou Českého literárního centra, sekce Moravské zemské knihovny v Brně, a města Mikulov během rezidenčního pobytu v Mikulově, který se uskutečnil v rámci příprav na hostování CZECHIA na Frankfurtském knižním veletrhu 2026.“ Místo: Mikulov Délka pobytu: 4 týdny Termíny pobytů: březen, duben, červenec, srpen, říjen, listopad 2026 Termín pro podání přihlášky: 31. října 2025 Dokumenty pro přihlášení: vyplněný přihlašovací formulář Podmínky vyhlašovatele jsou uvedené v přihlašovacím formuláři, který je nedílnou součástí tohoto výběrového řízení, a jsou pro žadatele závazné. Případné dotazy posílejte na adresu residencies@czechlit.cz. S dotazy se na nás můžete obrátit také telefonicky na čísle +420 770 134 755.
Autorská mobilita Czechia 2026 – uzávěrka 31. 10.
Další kolo nového programu na podporu autorské mobility v německojazyčných zemích V souvislosti s přípravou prezentace české literatury v rámci hostování CZECHIA na Frankfurtském knižním veletrhu 2026 a během doprovodného Roku české kultury v německy mluvících zemích vyhlašuje České literární
Další kolo nového programu na podporu autorské mobility v německojazyčných zemích V souvislosti s přípravou prezentace české literatury v rámci hostování CZECHIA na Frankfurtském knižním veletrhu 2026 a během doprovodného Roku české kultury v německy mluvících zemích vyhlašuje České literární centrum (ČLC), sekce Moravské zemské knihovny (MZK), program na podporu výjezdů spojených s účastí českých autorů na literárních akcích v Německu, Rakousku nebo Švýcarsku. O podporu výjezdu může žádat organizátor/ka akce1 nebo český autor či autorka2, případně překladatel/ka z češtiny. Autoři a překladatelé z češtiny mohou zároveň požádat o podporu výjezdů spojených s jejich profesionalizací (návštěva veletrhů, festivalů a dalších kulturních akcí, případně profesní schůzky se zahraničními nakladateli, překladateli, literárními agenty nebo jinými kulturními institucemi v německojazyčné oblasti). Termín pro uzávěrku podávání žádostí na období od 1. 1. 2026 do 30. 6. 2026 je 31. 10. 2025. Jednotlivé žádosti posuzuje komise mobility ČLC, která určuje výši podpory a dává doporučení MZK k poskytnutí podpory. Podrobné informace pro autory i organizátory včetně podmínek a povinných přihlašovacích formulářů žádostí naleznete zde. Tak jako v minulých letech, i letos nadále platí možnost žádat o podporu výjezdů také do jiných jazykových teritorií. [ ] 1. ↑ Organizátorem akce může být fyzická osoba (například překladatel, pracovník, lektor či student univerzity), literární festival, nakladatelství či jiné kulturní instituce. 2. ↑ Autorem se míní spisovatel píšící v oblasti prózy, literatury pro děti a mládež, poezie, literatury faktu a dalších žánrů, a rovněž ilustrátor, tvůrce autorských knih a komiksu.
Už jsme si zvykli na to, že v tak (rozsahem) malé literatuře, jakou je ta česká, může trend vzniknout souběhem pouhých dvou či tří podobných titulů. To se projevilo i mezi roky 2023 a 2024, kdy se zdálo, že prim
Už jsme si zvykli na to, že v tak (rozsahem) malé literatuře, jakou je ta česká, může trend vzniknout souběhem pouhých dvou či tří podobných titulů. To se projevilo i mezi roky 2023 a 2024, kdy se zdálo, že prim získávají v prozaické produkci nastupující autoři a autorky a že tedy přichází něco jako nový hlas. Pozoruhodné bylo i to, jak vzdálené si byly poetiky autorů a autorek, kteří tento „trend“ zapříčinili. Marek Torčík, Alena Machoninová, Kristina Hamplová, Miroslav Hlaučo a Emma Kausc mají autorsky společného jen málo, což jako by odráželo celkový obrázek české prózy mezi lety 2020 a 2024. Jeví se roztříštěná. Těžko v ní vysledovat nějaké výrazné tendence. Určité průniky mezi jistými prozaickými knihami lze sice vidět, obvykle se však jedná o podobnost mezi dvěma třemi čtyřmi tituly, a je tak otázka, nakolik lze tuto shodu vnímat jako trend vypovídající něco podstatného o české próze a nakolik jako prostou shodu náhod. Na jednu stranu je taková neuchopitelnost příhodná, jelikož svědčí o bohatosti a pestrosti tvůrčích přístupů, na druhou stranu vzniká otázka, jak o české prozaické produkci posledních let hovořit, jak ji uchopit a jak ji prezentovat. Cílem následujícího textu je právě představit českou prózu mezi lety 2020 a 2024. Nejprve prizmatem literárních cen a událostí, jež ji ovlivňovaly, a následně prostřednictvím titulů, které v běžné produkci vyčnívaly ať už estetickou kvalitou, či mimoliterárními okolnostmi. Texty přitom budou strukturované do určitých trsů. Ty jsou v následujících oddílech leckdy konstruovány ad hoc a nemají jednotný rámec – někdy slouží aspekt generační, někdy je kladen důraz na průniky mezi jednotlivými texty –, přičemž jejich smyslem je vytvořit jakousi mapu toho, jak se zde ve vymezeném období psalo, jaké knihy vycházely a vynikaly, aby bylo možné představit českou prózu nejen v jejích tvůrčích vrcholech, ale i v její rozmanitosti a pestrosti. Kam pro českou prózu? Na začátek lze říct, že české próze se ve vymezeném období dařilo dobře. Po letech, kdy byla česká prozaická produkce neustále srovnávána s produkcí básnickou a ve světle tohoto srovnání hodnocena jako nepříliš uspokojivá, nastalo období, kdy je současná česká próza nejen živá a bohatá, ale také hojně čtená, což se projevuje i v zájmu zahraničních nakladatelství. Například úspěšný román Marka Torčíka Rozložíš paměť (2023) má vyjít v pětadvaceti zemích, v zahraničí dlouhodobě slaví úspěchy Bianca Bellová, především v německojazyčných zemích je mimořádně úspěšná Radka Denemarková nebo Jaroslav Rudiš, jenž při psaní beletristických knih vyměnil v roce 2019 češtinu za němčinu. Více než desítky překladů se dočkala třeba i Pavla Horáková či Lucie Faulerová a zájem o současnou českou prózu mezi zahraničními nakladatelstvími neklesá, naopak – dokládá to třeba Flora Jonáše Zbořila, jež se krátce po vydání na konci minulého roku 2024 překládá již do jedenácti jazyků. Uplynulé roky tak v mnohém daly zapravdu redakci časopisu Host, která na přelomu roku 2019 a 2020 hlásala tezi o „boomu české literatury“. Právě stejnojmenné nakladatelství, které bylo v té době ještě personálně propojené s časopisem, mělo na čtenářské oblibě české prózy značný podíl. I v daném období totiž pokračovalo ve vydávání prodejně nejúspěšnějších tuzemských prozaických knih, které zároveň neztrácely literární ambice. Mezi kmenové autory a autorky tohoto nakladatelství nadále patřili Alena Mornštajnová, Kateřina Tučková, Petra Soukupová, Iva Hadj Moussa, Jiří Hájíček, již zmíněné Bianca Bellová a Radka Denemarková či Jakuba Katalpa. Vydávání českých próz se Hostu evidentně dlouhodobě vyplácelo, takže není překvapivé, že i v edičních plánech dalších nakladatelství se častěji než dříve objevovaly české romány, novely či povídkové sbírky. Mnoho jich vycházelo v nakladatelství Argo, kde své knihy publikovali například Pavla Horáková, Josef Pánek či Miloš Urban. Pravidelným sběratelem literárních cen se díky vydávání tuzemských próz stalo nakladatelství Paseka, v jejichž produkci zaujímají jména jako A. Gravensteen, Anna Cima, Michal Kašpárek, Zuzana Dostálová či již zmínění Marek Torčík a Miroslav Hlaučo. Bohatým zdrojem původní české prózy zůstávalo rovněž nakladatelství Druhé město, kde pravidelně publikovali například Petr Stančík, Michal Ajvaz, Sylva Fischerová, Štěpán Kučera či Dora Kaprálová. Edice tuzemských próz nazvaná Tvář se etablovala v nakladatelství Vyšehrad a vycházely v ní například knihy Jana Štiftera, Hany D. Lehečkové či Jiřího Klečky. Z dalších nakladatelství vydávajících českou prózu se sluší jmenovat alespoň Fra, Prostor, Malvern, Torst, Větrné mlýny, Akropolis či Maraton. Relativní snadnost publikování původní české prózy (na rozdíl od té překladové nemusí nakladatelství platit nákladná autorská práva ani překlad) vedla bohužel k tomu, že leckterá nakladatelství některé tituly uvedla na knižní trh bez patřičné redakční – a někdy i bez korektorské – péče, patrně s myšlenkou, že s danou knihou takříkajíc zkusí štěstí. Publikum lačnící po současné české literatuře tak sice mělo po čem sáhnout, ale výběru jako by scházel přísnější kurátorský dohled. Zřejmě i proto se čtenářská pozornost více klonila k osvědčeným jménům a mnohé původní prozaické tituly tak měly na knižním trhu podobnou pozici jako básnické sbírky – bez mediální pozornosti se prodalo pouhých pár desítek či nižších stovek kusů, což na sklonku vymezeného období vedlo k tomu, že se počet původních českých próz v edičních plánech zdejších nakladatelství víceméně ustálil. Smysl literárních cen Zatímco větší média si stále více všímala titulů čtenářsky atraktivních a úspěšných, méně známé knihy, případně debuty získávaly pozornost především díky literárním cenám. Nejvýraznější tuzemská literární cena Magnesia Litera byla sice nezřídka spojovaná s upozorňováním na „kvalitní mainstream“, ve vytčeném období nicméně cenu obdržely spíše tituly, které by širší publikum jinak patrně nezaznamenalo. V roce 2021 získal tuto cenu Daniel Hradecký s autobiografickým prozaickým triptychem Tři kapitoly, v roce 2022 Stanislav Biler za román Destrukce, v roce 2023 za povídkovou sbírku Čistý, skromný život Viktor Špaček, v roce 2024 Marek Torčík za román Rozložíš paměť a letos J. A. Pitínský za povídky Domácí potřeby. Hlavní cenu v Magnesii Liteře získaly dva prozaické tituly – v roce 2024 Hella Aleny Machoninové a o rok později Letnice Miroslava Hlauča (tento titul uspěl ještě v kategorii debut roku). Na Magnesii Literu se postupně upřela taková pozornost i proto, že jiné literární ceny postupně zanikaly, případně ztrácely relevanci. Cena Josefa Škvoreckého byla naposledy udělena v roce 2016, Státní cena za literaturu zas byla v roce 2022 podrobená důrazné kritice kvůli údajně netransparentnímu vybírání poroty, a to poté, co ji s přihlédnutím k románu Bílá Voda získala Kateřina Tučková. A tak byla Magnesia Litera – kromě Ceny Jiřího Ortena, která však má specifická pravidla a získat ji můžou jen autoři a autorky do třiceti let – dlouho v podstatě jedinou cenou, jež mohla vytáhnout do popředí prozaické i jiné knižní novinky. Situace se změnila v roce 2024, kdy pětice literárních časopisů A2, Host, Prostor, Souvislosti a Tvar založila Cenu literární kritiky. Oproti Magnesii Liteře kladla tato cena větší důraz na kritickou reflexi oceňovaných – i neoceňovaných – knih a vedle samotného vyhlášení „nejlepší“ knihy roku byly v rámci ceny pořádány veřejné kritické debaty. V prvním ročníku této ceny uspěla v kategorii prózy se svou prvotinou Narušení děje Emma Kausc. Mnoho podob autofikce Asi jediný výraznější a šířeji diskutovaný trend, který lze v české próze v období od roku 2020 vysledovat, je takzvaná autofikce. Podle některých kritiků a kritiček se jedná o problematickou, nekonkrétně definovanou kategorii. Zjednodušeně lze říct, že jsme si v českém kontextu navykli považovat za autofikční ta prozaická díla, která vycházejí z životních zkušeností svých autorů a autorek (prvotním signálem autofikční knihy bývá totožné jméno autora či autorky a protagonisty či protagonistky, neplatí to však pokaždé), avšak s tím, že ne všechna fakta popisovaná v knize musí odpovídat skutečnosti. Důležité pro tuzemské nazírání na autofikci bylo, že mnohá takto označovaná díla intenzivně rozebírala ekonomickou a sociální situaci prostředí, z nichž protagonista či protagonistka vzešli či pocházeli. Jakýmsi etalonem takto pojaté autofikční literatury se stalo dílo francouzského spisovatele Édouarda Louise, k němuž byl také opakovaně přirovnáván zdejší nejvýraznější „autofikční“ titul, Rozložíš paměť Marka Torčíka. (Na začátku zájmu o autofikci stál ještě důležitý románový projekt norského spisovatele Karla Oveho Knausgårda Můj boj, ale ten zanechal v českém uvažování o autofikci o poznání menší stopu.) Přestože knihy Édouarda Louise představovaly referenční bod zdejšího přemýšlení o autofikci, Rozložíš paměť byl v podstatě jediný výrazný titul, který v některých aspektech korespondoval s Louisovými knihami. I Marek Torčík ve svém autobiograficky zabarveném románu zabýval reflexí vyloučeného prostředí a protagonista jeho knihy byl tak jako protagonisté Louisových knih společensky vyloučený – coby gay zažíval na základní škole šikanu, jeho matka byla chudá dělnice a děda zchátralý alkoholik. Na druhou stranu je třeba poznamenat, že na rozdíl od Édouarda Louise Marek Torčík do svého románu pojímá pestřejší paletu mezilidských vztahů i sociálních vazeb (jedna z nejsilnějších linek románu je zaměřená na vztah protagonisty a jeho matky) a činí tak navíc o poznání nuancovaněji. Na rozdíl od děl slavného Francouze, která mnohdy nemají daleko k manifestu, zůstává jeho kniha v první řadě komplexním románem, v němž způsob vyprávění a jazyk sehrávají stejně podstatnou úlohu jako obsah. Autofikce byla v české literatuře, respektive v české literární publicistice, vnímána jinak, než čemu by odpovídala etymologie tohoto slova (ta by měla označovat autobiograficky laděná díla s jistým fikčním rozměrem), a mnohá díla, která by principiálně vzato bylo možné za autofikční označit, se do této škatulky nezařazovala – pravděpodobně právě kvůli absenci sociálně-politické reflexe. Mezi taková díla patřily například tituly Dory Kaprálové; po kritikou velmi vstřícně přijatých Ostrovech (2019) vydala tato prozaička ve sledovaném období knihu Utrpení a jiné žánry (2022). I povídky v této publikaci se vyznačují zasněností a pozorovatelským uhranutím autobiografické protagonistky. Oproti předchozí formálně vcelku jednotné knize však v Utrpení Dora Kaprálová mnohem více testuje hranice povídek a některé z nich se podobají spíš proudu vědomí nebo básni v próze. V lecčem podobné textům Dory Kaprálové jsou krátké prózy Petra Borkovce, který vydal dvojici podobně koncipovaných knih – nejprve titul Petříček Sellier & Petříček Bellot (2019) a poté knihu s názvem Sebrat klacek (2021). Tak jako Dora Kaprálová vychází i Petr Borkovec z osobitého pozorovatelství a ze zaměření na velmi neotřelé příhody, a především osobnosti, s nimiž se protagonista potkává. Zároveň textům Petra Borkovce nechybí svérázný humor, s nímž autor nezřídka popisuje i tuzemské literární prostředí. České literární prostředí – avšak o poznání nevybíravěji – přibližovala v novele Nejvyšší karta (2023) také Petra Hůlová. Protagonistka této knihy je spisovatelka a feministka, která reflektuje vlastní stárnutí, upadající zájem mužů, ale také tuzemskou kulturní scénu, a to i v devadesátých letech. Právě tento román Petry Hůlové byl autofikční ve vlastním smyslu slova – autorka evidentně používala autobiografické narážky, částečně se jednalo o román klíčový, avšak určit přesně hranici mezi autobiografií a fikcí nebylo možné. Dalšími výraznými díly spojovanými s autofikcí byly romány Hella Aleny Machoninové (2023) a Narušení děje Emmy Kausc (2024). Alena Machoninová, která byla do té doby činná především jako překladatelka a badatelka v oblasti ruské literatury, svůj první román založila na pátrání po osudu Heleny Frischerové, české židovky, která se již dříve stala předobrazem ústřední postavy v románu Jiřího Weila Moskva-hranice. Alena Machoninová ve fragmentárním, esejisticky laděném textu mísila úvahy a poznatky o této ženě, ale také o Rusku, Moskvě, literárním překladu a ruské literatuře, přičemž popisovala i vlastní pozici badatelky a spisovatelky, která se pouze prostřednictvím textů a vzpomínek snaží přiblížit ženě, již nikdy nemohla poznat. Narušení děje Emmy Kausc je rovněž fragmentárním textem, v němž vypravěčka, třicátnice Emma, zkoumá vztah ke své zmizelé partnerce, fotografce Alyoně. Text nabitý intertextuálními odkazy a reflexemi literatury i jiných uměleckých děl se odehrává ve více zemích a splétá několik příběhových linií, jež se dotýkají řady témat. Některé z nich – queer identita nebo klimatická krize – lze označit za výsostně aktuální a autorka při jejich románovém ohledávání působivě vrší pronikavé otázky, jež se jich týkají, aniž by je popisovala z nějakého předem daného ideologického stanoviska. Obě knihy byly označovány jako autofikční, ačkoli v nich zmíněný sociálněkritický rozměr nebyl zdaleka tak silně přítomný jako třeba v dílech Édouarda Louise (a koneckonců i v románu Marka Torčíka). Proto se autofikčnost obou románů stala zdrojem pochyb literární kritiky – jako autofikční totiž své texty označovaly v první řadě samy autorky. Z části to mohlo být dané skutečností, že se dlouho pohybovaly v jiném než v českém literárním kontextu, takže i pojem autofikce vnímaly jinak. Alena Machoninová žila dlouho v Rusku a ruskou literaturu hojně překládala, Emma Kausc zase vystudovala vysokou školu v Londýně a evidentně vnímala autofikci primárně prostřednictvím anglojazyčných autofikčních titulů. Jejich romány a debata kolem nich každopádně dokládají, že pojem autofikce lze pojímat různě a s různými akcenty. Na to částečně narážel i velmi diskutovaný román Davida Zábranského Jů a Hele (2024). Autor známý svými kontroverzními postoji a provokativními literárními díly v něm předložil vlastní deník z období mezi květnem a zářím roku 2021. Zábranský jako by se rozhodl posunout autofikci o stupeň dál a vydat čirou románovou autobiografii, avšak hranice mezi příslovečnou pravdou a básní přesto zůstávala rozmlžená a člověk musel při čtení váhat, nakolik je text deníkem a nakolik stylizovanou prózou. Spisovatel se v románu nekompromisně, neotřele a nevybíravě vyjadřuje o svých blízkých, o literárním provozu, o politice a v neposlední řadě i sám o sobě. Rozlícená literatura Právě díky své nevybíravosti spojuje Jů a Hele Davida Zábranského autofikci s dalším literárním trendem posledních let, který však nenesl žádné označení a nebyl dosud hlouběji reflektován. Představovaly jej romány či novely založené na přepjatém, agresivním, pamfletickém vypravěčském proudu. Mezi tyto tituly lze řadit knihy Vyhoření Petra Šestáka (2023), Čokoládovou krev Radky Denemarkové (2023) či Nejkrásnější město na Zemi Stanislava Bilera (2024). Radka Denemarková, momentálně asi nejúspěšnější česká autorka v zahraničí, vystavěla román Čokoládová krev na osudech tří postav z 19. století: české spisovatelky Boženy Němcové, francouzské spisovatelky George Sand a kapitalisty Johna D. Rockefellera. Účelově vybrané epizody z jejich životů, které mají dokládat zhoubnost kapitalismu, nerovnou úlohu žen a zastydlost společenských struktur, autorka v knize prolíná nejen mezi sebou, ale také s pamfleticky přímočarými glosami, jimiž staví paralely mezi 19. stoletím a současností. V úderné novele Vyhoření zaznamenal Petr Šesták, jenž zaujal už románem Kontinuita parku (2021), pohled na velkoměsto z pohledu poslíčka rozvážejícího na kole jídlo. Ten se musí proplétat všudypřítomnou autodopravou a zamoření města automobilem glosuje čím dál rozlíceněji, až jej fyzické vyčerpání a bobtnající agrese nakonec dovedou ke krajnímu činu. I hrdina románu Stanislava Bilera Nejkrásnější místo na Zemi bloudí po městě – je jím Brno –, které se v románu stává dystopickým prostorem, v němž není možné umístit dítě do školky a pro všudypřítomnou autodopravu nelze ani přejít ulici. V proudu monologů postav, s nimiž se protagonista setkává, defiluje množství témat úzce spojených s levicově orientovaným světonázorem, přičemž mnohohlasí nevede k žádné katarzi či prozření – zřetelnou inspirací je autorovi nedokončené a nekončící bloudění zeměměřiče v Zámku Franze Kafky. To ostatně platilo i pro předchozí Bilerův román Destrukce (2021), za nějž autor získal Magnesii Literu. Oba Bilerovy texty byly označovány jako dystopie. K tomuto žánru se v české (ale i ve světové) literatuře uchylovali autoři a autorky v posledních letech často. Za dystopie lze částečně považovat dva dobře přijaté prozaické debuty z roku 2024, novelu Lover/Fighter Kristiny Hamplové a rovněž novelu Flora Jonáše Zbořila. Hamplová rozdělila svou první knihu do čtyř částí a provedla postavy od roku 2014 až do dystopické budoucnosti roku 2031, přičemž hybatelem děje je násilí a pouliční rvačky. Ve svižném vyprávění, které bylo označováno jako kontroverzní i drzé, autorka staví milostný příběh protagonistky se záhadnou dívkou jménem Kendra a zároveň sarkasticky a výstižně glosuje maloměstské prostředí. Flora Jonáše Zbořila je oproti dějově rozbíhavější novele Lover/Fighter koncentrovaná, střídmá. V knize plné literárních i kulturních aluzí autor lakonickým, a přesto obrazným jazykem líčí výpravu bezdětné dvojice do zakázané oblasti, takzvané Stepi. Zde naleznou podivné, nelidské stvoření, které začnou opečovávat. Do příběhu plného slepých míst a vypravěčských zámlk autor promítl svůj zájem o liminální prostory, který se projevil už v jeho předcházející básnické tvorbě. Mezi dystopie lze řadit i velmi úspěšný prozaický debut Kláry Vlasákové Praskliny (2020), v němž autorka pracuje s východiskem, že se na Zemi objeví levitující koule bez jasného účelu, a vyprávění zkoumá, jak na to reagují lidé lačnící ve zmechanizovaném světě po něčem, co by dalo jejich životům smysl. Ještě úspěšnější než Praskliny – a to jak z hlediska čtenářského zájmu, tak kritického přijetí – byla druhá próza této spisovatelky a scenáristky, román Těla (2023). V něm Vlasáková tematizovala lidské (konkrétně především ženské) stárnutí. Přestože v některých linkách románu rovněž rezonují dystopické motivy a třeba i téma umělého oplodnění, román mnohem více odráží intimní prožívání tělesnosti, která se pro okolí stává spíš přehlíženou přítěží. Rodinná (mikro)dramata a společenský okraj I ve vymezeném období tvořily důležitou a čtenářsky oblíbenou součást české prozaické produkce prózy koncentrované na mezilidské – převážně rodinné, intimní – vztahy, a to obvykle ty nefunkční. Jejich pravidelnou a přesnou pozorovatelkou zůstávala Petra Soukupová, která mezi lety 2020 a 2024 vydala romány Věci, na které nastal čas (2020), Nikdo není sám (2022) a Marta děti nechce (2024). Ve všech autorka prokázala schopnost přesvědčivě konstruovat zcela banální situace, jež v postavách vzbuzují vzájemné antipatie či frustrace, aniž by jim přitom bylo možné předcházet či je jednoduše ukončovat. V posledním zmíněném románu navíc Petra Soukupová tematizovala dobrovolnou bezdětnost, což bylo téma, o něž v českém prostředí sílil v posledních letech čtenářský zájem, jakkoli se k nám do té doby dostávalo především v překladech. Další autorkou opakovaně ohledávající vztahy mezi nejbližšími lidmi je Petra Dvořáková, která vydala v roce 2020 novelu Vrány o mladé dívce, jejíž ambice a vůli opakovaně pošlapávají vlastní rodiče. O dva roky později publikovala autorka novelu Zahrada o knězi, jenž se vrací do „běžného“ života, a o úskalích, jež to jemu i jeho okolí přináší. Do vymezeného období spadá ještě román Pláňata (2023), vyprávění střídající perspektivy členů a členek jedné rodiny, které mimo jiné reflektuje změnu režimu mezi osmdesátými a devadesátými lety, jakkoli převážně na rodinném půdorysu. Oblíbeným principem románů vykreslujících pokřivené rodinné vazby bylo postupné odhalování nějakého temného místa v minulosti rodinných příslušníků a příslušnic. Na tomto základě vystavěla rovněž populární spisovatelka Viktorie Hanišová román Neděle odpoledne (2022), jehož aktéry zavedlo pečlivě střežené rodinné tajemství až mimo běžné společenské struktury. Lidé stojící na okraji společnosti jsou samozřejmě dlouhodobě častými aktéry literárních děl, a to nejen těch tuzemských. Zatímco v předcházející dekádě však byly podobné postavy obvykle zachycovány v hospodách nad půllitry piva či sklenkami levného alkoholu, přičemž vyprávění o nich často sklouzávalo k romantizovanému hospodskému „pábení“, mezi lety 2020 a 2024 stály podobné postavy ve středu o poznání surovějších vyprávění. To jsou mimo jiné případy próz Tři kapitoly Daniela Hradeckého (2020) a Přípravy na všechno (2020) Elsy Aidse. Obě knihy, jejichž protagonisté balancují na hranici hmotné nouze, přičemž propadají alkoholismu (Tři kapitoly), případně apatii (Přípravy na všechno), byly s nadšením přijaty literární kritikou, a to především pro způsob vyprávění a přesný, vycizelovaný jazyk. Oba autoři se ostatně nejdříve etablovali jako básníci. To platí i o Pavlu Kolmačkovi, který vydal v roce 2023 svůj druhý román Canto ostinato. Vybroušený, meditativní text o blížící se smrti, hluboce ohledávající nejbližší mezilidské vztahy, přinesl autorovi Státní cenu za literaturu a k tomu Cenu Jaroslava Seiferta. V roce 2024 vydal první prózu také básník Pavel Novotný, jeho novela Babička je přitom čtvrtým dílem plánované pětidílné knižní série, kterou jinak tvoří básnické skladby a v níž autor velmi osobitým způsobem vzpomíná na své rodinné příslušníky, na vlastní dětství a reflektuje i dobu pozdní normalizace. Zpátky do historie a do Sudet I v předcházející dekádě byla důležitým a vyhledávaným segmentem knižní produkce historická literatura. Díky dílům takových autorek, jako jsou Alena Mornštajnová, Kateřina Tučková či Jakuba Katalpa, byl nejčastějším námětem historických románů příběh takzvaně malého člověka na pozadí velkých dějin. Zmíněné autorky zasazovaly příběhy svých knih především do období druhé světové války, stalinismu či normalizace, přičemž ukazovaly, jak byli obyčejní lidé – případně lidé bez zřetelného mocenského vlivu – nemilosrdně semíláni bouřlivými dějinnými okolnostmi. Alena Mornštajnová vydala v roce 2021 kontrafaktuální román Listopád, v němž domýšlela, co by se stalo, kdyby byla listopadová revoluce potlačena a komunistický režim nadále vedl zemi. V roce 2023 pak ve své tvorbě pro dospělé publikum poprvé opustila historické náměty a napsala knihu o traumatizujících zkušenostech mladé dívky, již v dětství sexuálně obtěžoval vlastní dědeček. Velice přístupná tvorba této autorky stojící často na osvědčených vypravěčských postupech a dobře známých tematických vzorcích byla i ve vymezené dekádě čtenářsky enormně populární a romány Aleny Mornštajnové se nadále prodávaly ve stotisícových nákladech. Čtenářskou oblibu si románem Zuzanin dech (2020) získala i Jakuba Katalpa. Autorka, jejíž předchozí tituly byly specifické vypravěčskou nápaditostí a jazykovou bohatostí i vytříbeností, se ve své páté knize zaměřila na příběh tří postav, jehož hlavní část souvisela s válečnými hrůzami, kterými procházejí. Přestože i ve svých předchozích titulech autorka psala o holocaustu, v Zuzanině dechu upustila od vypravěčské pestrosti, namísto toho vyprávěla lineárně a v realistickém módu. Román Kateřiny Tučkové Bílá Voda vyšel v roce 2022, deset let po Žítkovských bohyních, které z autorky udělaly jednu z nejpopulárnějších českých spisovatelek. Podobně jako v tomto románu i v Bílé Vodě autorka proplétala několik vypravěčských linií, z nichž jedna se odehrávala mezi lety 2007 a 2008, zatímco zbytek knihy byl situován do předrevolučních let a z velké části do ženského kláštera nacházejícího se v titulní příhraniční vesnici Bílá Voda. Autorka v knize, v níž se vyprávění střídalo s přepisy fiktivních dobových materiálů, vyšetřovacích zpráv či novinových článků, mapovala osudy českých řeholnic během normalizace, čímž navázala na své předchozí knihy o nelehkém údělu mnohdy výjimečných žen v předchozím století a za komunistického režimu. Mezi nejúspěšnější počiny historické literatury se v uplynulých letech zařadila i trilogie Karin Lednické Šikmý kostel (jednotlivé díly vyšly v letech 2020, 2021 a 2024). Zatímco Alena Mornštajnová a Jakuba Katalpa obvykle vycházely z dobře známých historických okolností, Karin Lednická ve svých dílech představovala méně známou historii karvinského regionu. První díl trilogie se odvíjel již od roku 1894; na dějinné události, jež byly důkladně zmapovány jinými autory a autorkami, jako je druhá světová válka, poválečný odsun nebo komunistický převrat, tak došlo víceméně až ve druhém a třetím díle. Přestože si Karin Lednická pro účely výstavby příběhu některé historické okolnosti zjednodušila a především třetí díl už se odvíjel poněkud mechanicky, její prózy nezapadaly do mnohokrát zopakovaných vzorců historických narativů, jaké v české historické literatuře fungovaly velmi dlouho, a v tomto ranku literatury vyčnívaly. Rozsáhlé dílo vystavěla Karin Lednická na půdorysu rodinné ságy a obratně využívala množství postav, jejichž osudy odrážely všemožné peripetie historického vývoje v karvinském regionu. Do normalizačních časů situovala většinu svých próz také Simona Bohatá, byť podstatně víc než na běh velkých dějin se tato autorka soustředila na osudy lidí z periferie, často konkrétně z pražského Žižkova – v době normalizace dělnické čtvrti s osobitým koloritem –, jako tomu bylo v románu Klikař Beny (2021). Oblíbeným dějištěm historické prózy byly i nadále bývalé Sudety, tedy české pohraničí. Tento prostor byl opakovaně zachycován především díky tomu, že zde bylo možné na malý prostor koncentrovat mnohé události odehrávající se jinde po Evropě „ve velkém měřítku“. V Sudetech se obvykle na jednom místě setkávalo několik národnostních i jazykových skupin a vlivů, které se zde v první polovině 20. století střetávaly a vzájemně soupeřily. Mnohé historické romány tak zachycovaly nástup nacismu, vzestup moci německého či německojazyčného obyvatelstva i následnou pomstu za skutečné či domnělé historické křivdy během poválečného odsunu. Mezi nejvýraznější a nejoblíbenější autory a autorky zasazující své prózy do Sudet patřili ve vymezeném období například Jan Štifter (Paví hody, 2022; Krajina roztavených zvonů, 2024), Anna Strnadová (… stačilo jen říct Jáchymov, 2021; Život na pavoučím vlákně, 2024) či Alice Horáčková (Rozpůlený dům. Příběh sudetské rodiny, 2022). Do ranku populární literatury by spadaly knihy hojně publikujícího Štěpána Javůrka (především trilogie Sudetský dům, 2022–2024). Oblíbeným segmentem historické literatury byly především v desátých letech romány mapující osudy konkrétní historické postavy. Do této škatulky lze z vymezeného období zařadit román Magdalény Platzové Život po Kafkovi (2022), fragmentární vyprávění soustředící se na životní osudy Felice Bauer, známé snoubenky Franze Kafky a mlčící adresátky Kafkových dopisů. Platzová v knize reflektovala nejen životní osud této ženy, ale také vlastní roli badatelky a spisovatelky fascinované Feliciným osudem i širší dějinné okolnosti. Především v předcházející dekádě vycházelo hodně románů odehrávajících se v období druhé světové války a tato historická perioda se z hlediska české literatury zdála již poněkud vytěžená. Přesto se v první polovině dvacátých let objevily dva romány zasazené do tohoto období, které byly v lecčem jiné než válečné prózy z předchozích let. Protagonistou debutu Alexandra Staffy Násilí (2023; zajímavým faktem je, že prvotinu vydal tento spisovatel až v pětasedmdesáti letech) je etnický Němec, který narukuje k jednotkám SS. Přestože prochází válečné hrůzy známé i z jiných románů, na knize je pozoruhodný především způsob vyprávění, plný zámlk a dialogů, při jejichž čtení si člověk není často jistý, kdo mluví s kým, a velmi expresivní jazyk. Literární prvotina Eliho Beneše (2023; o rok později za ni autor získal Magnesii Literu v kategorii objev roku) Nepatrná ztráta osamělosti je zas vyprávěná pohledem židovského chlapce, který je v květnu roku 1945 vysvobozen z vyhlazovacího tábora a pokouší se vrátit do „běžného“ života. Právě zaměření na poválečnou každodennost a zkušenosti, jež jiné válečné romány reflektují spíš jen okrajově, byly v první knize Eliho Beneše neobvyklé a získaly mu značnou pozornost. I v první polovině dvacátých let zůstala literaturou poněkud přehlížena devadesátá léta. Tato transformační historická perioda, která – jak již víme díky mezinárodnímu úspěchu autorů a autorek z jiných zemí se zkušeností se sovětskou nadvládou – skýtá značný potenciál jak z hlediska témat, tak z hlediska čtenářského zájmu, byla šířeji reflektována například v autobiografické knize Skutečná cesta ven Patrika Bangy (2023), který se následně stal prvním romským autorem oceněným Magnesií Literou, a to v kategorii objev roku. V knize popsal své vyrůstání v devadesátých letech prosáklých rasismem, ale i vlastní vzestup z vyloučeného prostředí takřka po vzoru „self-made manů“. Žánry a jejich okraje Značné pozornosti – především čtenářské – se těší autoři a autorky žánrové literatury. Za zmínku stojí tvorba Leoše Kyšy, který publikuje několik knih ročně (jak pod svým občanským jménem, tak pod pseudonymem František Kotleta). Úspěšná je momentálně čtyřdílná fantasy young adult série Naslouchač od Petry Stehlíkové (mezi lety 2020 a 2024 vyšel třetí díl Nasterea, 2021 a čtvrtý díl Urla, 2024). Značné pozornosti se dočkala i trilogie Projekt Kronos z žánru urban fantasy od Pavla Bareše (ve vymezeném období vyšel závěrečný díl Kronův odkaz, 2021), který zároveň napsal dva žánrové romány mimo tuto sérii (Meta, 2020; Lenochod Jimmy & jeho backup band, 2023). Velmi ambiciózní a úspěšné jsou i sci-fi romány Jakuba Hussara (0 TU. Svazek I, 2021; 0 TU. Svazek II, 2021; X-Tal, 2024) předkládající nadmíru propracovaný fiktivní vesmír a jeho historii. V posledních letech začal i mezi takzvanou elitní literaturu pronikat literární horor, především díky titulům Ignis fatuus Petry Klabouchové (2024) či Zatloukání hřebů Viléma Koubka (2024). Podstatné pro tento segment literatury je, že v posledních letech se pomyslné nůžky mezi takzvanou vysokou a žánrovou literaturou alespoň částečně zavírají a čas od času je některý z žánrových titulů šířeji reflektován literární kritikou věnující se jinak výhradně takzvané elitní literatuře (což byl například případ zmíněného románu Petry Klabouchové či textů Pavla Bareše). A k překlenování příkopu mezi elitní a žánrovou literaturou přispívá samozřejmě i to, že k žánrovým postupům nadále sahají autoři a autorky vysoké literatury. Anna Bolavá vystavěla román Vypravěč (2022) na půdorysu hororu, případně pohádky, přičemž hravě a originálně využila figuru nespolehlivého vyprávění. Přímočařejší, ale jazykově velmi vybroušený příběh nabídla v knize Cestou špendlíků nebo jehel (2021) Zuzana Říhová. Podobně jako Anna Bolavá čerpala z hororových postupů a v základu románu o manželském páru, který se odstěhuje na vesnici, navíc stojí pohádka o Červené Karkulce. S využíváním postupů žánrové literatury je spojen také Miloš Urban, jehož romány obvykle stály na principech konkrétních žánrů, jako jsou gotický román, detektivka či horor, stejně jako na autorových historických rešerších. Platí to i o knize Továrna na maso (2022), odehrávající v prostředí holešovických jatek. Avšak román Dr. Alz (2024) už vycházel z jiného vypravěčského principu – protagonistou a vypravěčem byl Alzheimerovou chorobou stižený stařík, který pletl slova, zapomínal a jeho snaha vzdorovat zákeřné nemoci ústila v množství tragikomických situací. „Postmoderna“ stále přítomná? Na pomyslné opačné straně než představené literární bestsellery stojí prózy experimentující s formou i s jazykem, prózy bez zřetelného dějového oblouku, které tematizují vlastní utvořenost. Takové knihy byly v českém literárněkritickém kontextu dlouhé roky takřka jednotně označované jako postmoderní literatura, jakkoli východiska jednotlivých autorů a autorek byla často jiná a ne všichni takto označovaní spisovatelé a spisovatelky čerpali z postupů spojených s postmoderním psaním. Ve výčtu podobných autorů a autorek se obvykle objevovala jména Michal Ajvaz, Jiří Kratochvil, Daniela Hodrová či Václav Kahuda. Všichni jmenovaní ve vymezeném období publikovali nové tituly, ačkoli Václav Kahuda a Daniela Hodrová vydali své poslední knihy. Václav Kahuda rozsáhlý, vypravěčsky opulentní román Prám (2022), a to krátce před svou smrtí v červenci roku následujícího. Ještě těsněji bylo vydání posledního románu a úmrtí spojeno v případě Daniely Hodrové, jejíž poslední próza Co přichází aneb Cesta na Kouzelný vrch (2024) vyšla jen několik týdnů před autorčiným odchodem, přičemž Daniela Hodrová ve svém posledním textu vlastní odcházení reflektovala. Jiří Kratochvil mezi lety 2020 a 2024 publikoval čtveřici knih, přičemž povídkovou sbírku Škrtiči bohyně Kálí (2022) sám autor v anotaci označil za svou poslední povídkovou sbírku, a tedy za rozloučení s příběhy. Přesto hned v následujícím roce vydal knižně ještě dva své příběhy, oba novelistického rozsahu: Kapesní román pro kapsáře a Klošár aneb Co si mamlasové povídali. I tyto prózy vycházely především z Kratochvilovy vypravěčské hravosti, avšak je třeba podotknout, že poté, co tento prozaik v roce 2019 získal za knihu Liška v dámu Magnesii Literu (a v roce 2023 přidal do rozsáhlého seznamu svých ocenění i Státní cenu za literaturu), o jeho tvorbu zřetelně slábl zájem a zmíněné knihy zaznamenaly jen velmi malý ohlas. Což byl do jisté míry případ i povídkové sbírky Nevstoupíš dvakrát do téže řeky (2020). Jinak tomu bylo ale v případě Michala Ajvaze, který po svém nejrozsáhlejším, více než sedmisetstránkovém románu Města z roku 2019 vydal v roce 2024 více než čtyřsetstránkový román Pasáže. Podobně jako Jiří Kratochvil se i Michal Ajvaz držel osvědčené poetiky a vypravěčských postupů svých předchozích knih. V románu splétal několik prostupujících se příběhů, v nichž se z mnoha úhlů a rozličnými prostředky reflektovaly otázky umění, tvorby, ale třeba i umělé inteligence a aspektů, které vnese do tvůrčího procesu. Tato kniha, již lze označit za ryze postmoderní dílo, vyvolala vcelku širokou a příznivou literárněkritickou odezvu, a byť tedy vypravěčsky experimentujících děl – jež dosud bývají kritikou souhrnně a často nepřesně označována jako postmoderní – v české literatuře posledních let zřetelně ubylo, pořád se evidentně nejedná o zcela uzavřenou kapitolu. Na hravou linku postmoderního vyprávění pozoruhodně navázal debutem Letnice Miroslav Hlaučo (2024). Velmi úspěšná kniha, na kterou upozornilo hned několik anket a autor za ni získal dvě ceny Magnesia Litera (kniha roku a debut roku), je situována na počátek dvacátého století do fiktivního města. Román staví na premise, že v zapadlém městečku se ještě odehrávají zázraky, ale nastupující dvacáté století do něj má vnést racionalitu a řád, přičemž příběh tento proces zachycuje s využitím groteskního až karnevalového vyprávění. Z postmoderních vypravěčských postupů vycházel i Petr Stančík, který se ani s dalšími tituly nijak neodchyloval od své bující hravé poetiky plné hyperbol, pro niž je víc než logika příběhu důležitější smyslová evokace a nadsázka. Tohoto přístupu se autor držel i v románu o válečném hrdinovi Pravomilu Reichlovi Pravomil (2021), který nabízí životní příběh reálně existující osoby, avšak s notnou dávkou autorské licence a stylizovanosti. V jistém smyslu lze říct, že v zatím posledním románu Zasvěcení temnotou (2024) autor jako by už zcela rezignoval na dějovou logiku, postavy zažívají krajní zkušenosti takřka bez vzrušení a pátrání po pokladu, na jehož půdorysu je román vystavěn, zde slouží veskrze jako mechanismus uvádějící rozbujelé, groteskní vyprávění v chod. Prověřená jména, prověřené postupy Petra Stančíka lze řadit mezi spisovatele s jasně vyprofilovaným autorským rukopisem, který ze své poetiky příliš neuhýbá. Takový je i Jiří Hájíček, autor zasazující své romány nejčastěji do prostředí jižních Čech, který je nezřídka označován za kronikáře české vesnice. Poté co Hájíček v roce 2016 románem Dešťová hůl uzavřel svou „volnou trilogii morálního neklidu“, publikoval román Plachetnice na vinětách (2020); oproti předcházejícím románům, v nichž protagonisté či protagonistky pátrali v minulosti po křivdách komunistického režimu, se tento román o vysokoškolské pedagožce orientoval více na přítomnost. Stejně jako román Drak na polní cestě (2024), v němž Hájíček popisuje převzetí vesnického statku mocnou finanční skupinou. I Bianca Bellová je autorka s rozpoznatelným rukopisem, ačkoli své knihy – obvykle novely – zasazuje do rozličných prostředí. V povídkové sbírce Tyhle fragmenty (2021) ukázala autorka schopnost střídat vypravěčské polohy a na malém prostoru vykreslit množství rozmanitých postav a situací. V novele Ostrov (2022), odehrávající se během raného novověku v Perské říši, zas autorka osobitě tematizovala literárně exponovanou vypravěčskou radost a svobodu stejně jako sílu příběhů. Ondřej Štindl navázal na své předchozí literární publikace knihami Až se ti zatočí hlava (2020) a Tolik popela (2022); oba romány stály na relativně jednoduchém základu – konkrétně na názorovém, respektive generačním střetu dvou postav –, který však Štindl dováděl k překvapivým zvratům a situacím. Zprvu zcela znesvářené postavy si k sobě v příbězích postupně hledaly cestu, aniž by vyprávění ztrácelo vnitřní logiku a věrohodnost, přičemž obě knihy vyčnívaly nezaměnitelným rytmem vyprávění i jazykem. Last but not least… povídky V české literatuře se dlouhodobě daří spíš románům než povídkám. To platí jak pro úspěch u literárních kritiků a kritiček, kteří si všímají především větších prozaických celků, a u porotců a porotkyň literárních cen, kteří rozsáhlejší knihy častěji oceňují, tak pro zájem publika, díky němuž jsou právě romány komerčně úspěšnější. Nicméně i přes zřetelně výraznější oblibu románů nad povídkovými sbírkami povídkové knihy nadále vycházely a některé vyvolaly i značnou odezvu literární kritiky – Čistý, skromný život Viktora Špačka (2022), pojednávající převážně o osudech mužských outsiderů, získal v roce 2023 Magnesii Literu stejně jako o dva roky později Domácí práce J. A. Pitínského, soubor drobných, jazykově přesných a vypravěčsky hravých próz. Pozitivních ohlasů se dočkala třeba již zmíněná kniha Utrpení a jiné žánry Dory Kaprálové či Cesta k billboardu (2022) Ondřeje Škrabala, potměšilé povídky zasazené do globálního kontextu, které nezřídka pozoruhodně využívaly skutečné politické či společenské kauzy. Zajímavým povídkovým příspěvkem byl soubor Liliputin Jana Němce (2022). V motivicky provázaných povídkách autor reflektoval válku na Ukrajině, a to jak z pozice těch, kteří ji sledují zvenčí, tak těch, kteří jsou přímo v jejím epicentru. Je přitom třeba dodat, že kniha vyšla jen několik měsíců po vypuknutí konfliktu, a byla tak jakýmsi autorovým experimentem, jak lze o takto časově blízkých situacích psát. Velké pozornosti se dostalo povídkové sbírce Tisíce plošin Sylvy Fischerové (2020). Název titulu odkazující na známou knihu Gillese Deleuze a Pierra Félixe Guattariho stejně jako autorčina specializace v antické filozofii a filologii mohou naznačovat, že se bude jednat o čtenářsky mimořádně náročné texty. Ale i když Sylva Fischerová v knize experimentuje s povídkovou formou, její povídky stojí především na precizních a zemitých dialozích. Specifickým případem povídkové sbírky je Mezipřistání Matěje Hořavy (2020). Krátké kapitoly této fragmentární knihy lze číst jako jednotlivé povídky (ostatně tak některé byly i publikovány), které dohromady tvoří jakési panoráma zkušeností (autobiografického) vypravěče s pobytem v Gruzii, kde působí jako učitel, které je protkáno reflexemi vlastní minulosti. Předložený přehled české prózy mezi lety 2020 a 2024 je výběrový, takže je zákonitě neúplný. Jeho hlavní ambicí bylo zahrnout ty nejvýraznější tituly, knihy, o nichž se nejvíce diskutovalo a které na české literární scéně rezonovaly, případně byly podnětem dalším autorům a autorkám. Není pochyb o tom, že kdyby tento přehled sestavoval někdo jiný, lišil by se výběr titulů i jejich charakterizace. Předpokládám však, že jiný výběr konkrétních titulů by také odrážel jistá směřování, která lze ve vymezeném období vysledovat. Jsou sice, jak bylo řečeno na samém začátku tohoto textu, partikulární, přesto alespoň naznačují, kudy se česká prozaická produkce ubírá. V souvislosti s autofikcí je třeba zdůraznit sílící tendencí českých spisovatelů a spisovatelek k reflexi aktuální společenské či politické situace, která se netýká zdaleka jen „autofikčních“ titulů. Také zmíněná čtveřice pamfletických knih zřetelně cílila na to, aby čtenářům a čtenářkám adresovala zprávu o tom, jak lze nahlížet naši společenskou či politickou přítomnost, což lze ostatně prohlásit i o titulech pracujících s dystopickými náměty. S výraznějším zacílením na obsah literárních děl jde ruku v ruce zřetelný odklon od formalistických pokusů, vypravěčských experimentů a hrátek, které se v předcházejících zhruba dvou dekádách částečně vyčerpaly a ve většině případů už jsou nyní jen replikovány. Rovněž do jisté míry ustupuje obliba prozaiků a prozaiček v tematizování kruciálních historických etap a zlomů 20. století, která byla silná především v předchozí dekádě či dekádě a půl. Jiné tendence naopak přetrvávají – přibližování každodenních banalit lze zmínit jako nejzřetelnější příklad. To vše potvrzuje tezi naznačenou v úvodu, a sice že česká prozaická produkce vymezených let je nejen kvalitní a ambiciózní, ale také pestrá.
Podpora autorské mobility – uzávěrka 31. 10.
Blíží se uzávěrka dalšího kola žádostí o podporu výjezdů pro autory. České literární centrum (ČLC), sekce Moravské zemské knihovny, připomíná další uzávěrku v rámci svého programu na podporu výjezdů českých autorek a autorů na literární akce v zahraničí v roce
Blíží se uzávěrka dalšího kola žádostí o podporu výjezdů pro autory. České literární centrum (ČLC), sekce Moravské zemské knihovny, připomíná další uzávěrku v rámci svého programu na podporu výjezdů českých autorek a autorů na literární akce v zahraničí v roce 2026. O podporu výjezdu může žádat organizátor/ka akce nebo autor/ka či ilustrátor/ka. Termín pro uzávěrku podávání žádostí na období 1. 1. 2026 do 31. 8. 2026 je 31. 10. 2025. Jednotlivé žádosti posuzuje komise mobility ČLC, která určuje výši podpory a dává doporučení MZK k poskytnutí podpory. Podrobné informace pro autory i organizátory včetně podmínek a povinných formulářů žádostí naleznete zde.
Otevřená výzva: rezidenční pobyty pro překladatele z češtiny v rámci projektu ARCHIPELAGOS
Uzávěrka přihlášek je 12. října 2025. Archipelagos je tříletý projekt spolufinancovaný Evropskou unií, který byl zahájen v lednu 2024. Vede ho francouzská organizace ATLAS a účastní se ho dalších jedenáct evropských partnerských organizací. Jeho cílem je poukázat na rozmanitost evropských
Uzávěrka přihlášek je 12. října 2025. Archipelagos je tříletý projekt spolufinancovaný Evropskou unií, který byl zahájen v lednu 2024. Vede ho francouzská organizace ATLAS a účastní se ho dalších jedenáct evropských partnerských organizací. Jeho cílem je poukázat na rozmanitost evropských literárních příběhů prostřednictvím podpory literárních překladatelek a překladatelů při objevování nových hlasů v menších jazycích. Jednou z hlavních os projektu jsou rezidence pro více než 100 překladatelek a překladatelů na různých místech v Evropě. V rámci projektu Archipelagos vyhlašuje České literární centrum otevřenou výzvu pro překladatelky a překladatele z češtiny (s minimálně jedním vydaným překladem včetně časopiseckých publikací), kteří se mohou ucházet o dvoutýdenní rezidenční pobyty, zaměřené na průzkum české literární scény a výběr titulů vhodných k překladu, v červnu a červenci 2026 v Praze. Seznamte se s podrobnostmi o projektu a zapojte se prostřednictvím přihlašovacího formuláře nebo navštivte web ARCHIPELAGOS. Přihlašovat se můžete do 12. 10. 2025.
Otevřená výzva pro překladatele: rezidenční pobyty Českého literárního centra (jaro 2026)
Několikatýdenní pobyty pro překladatele z češtiny České literární centrum (dále ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně, vyhlašuje výběrové řízení na rezidenční pobyty v Praze (ve spolupráci se Skautskou nadací Jaroslava Foglara v rámci programu Rezidence Jaroslava Foglara) a v
Několikatýdenní pobyty pro překladatele z češtiny České literární centrum (dále ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně, vyhlašuje výběrové řízení na rezidenční pobyty v Praze (ve spolupráci se Skautskou nadací Jaroslava Foglara v rámci programu Rezidence Jaroslava Foglara) a v Brně. Pobyty pro překladatele z češtiny a zahraniční bohemisty Překladatelům z češtiny, zahraničním bohemistům a literárním vědcům se zájmem o českou kulturu jsou určeny studijní a tvůrčí rezidenční pobyty v délce 3 nebo 4 týdnů v Praze. Výzva není omezena věkem ani cílovým jazykem překladů. Rezidentovi má pobyt poskytnout čas na tvorbu či výzkum, možnost setkání s překládaným autorem a seznámení s českou literární a kulturní scénou. Rezident by je ochotný podílet se na místním literárním životě (účast na akcích pořádaných či zprostředkovaných organizátorem). Během pobytu bude rezident pracovat na překladatelském či výzkumném projektu. Podmínky: český (případně slovenský) nebo anglický jazyk na komunikativní úrovni nejméně jeden již vydaný překlad či odborná práce (včetně časopiseckých publikací) Rezidentovi bude poskytnuto stipendium ve výši 250 eur na týden (popř. 6500 Kč na týden, pakliže žadatel má jiný než eurový účet) a ubytování v rezidenčním bytě v Praze nebo v Brně. Místo: Praha, Brno Délka pobytu: 3–4 týdny Termíny pobytů: březen, duben 2026 Termín pro podání přihlášky: 31. října 2025 Dokumenty pro přihlášení: vyplněný přihlašovací formulář Opakovaný pobyt v Praze nebo Brně je možný, nejdříve však dva roky po uplynutí posledního pobytu. Další podmínky vyhlašovatele jsou uvedené v přihlašovacím formuláři, který je nedílnou součástí tohoto výběrového řízení, a jsou pro žadatele závazné. Případné dotazy posílejte na adresu residencies@czechlit.cz. S dotazy se na nás můžete obrátit také telefonicky na čísle +420 770 134 755.
Otevřená výzva pro autory: rezidenční pobyty v Klášteře Broumov (jaro 2026)
Několikatýdenní pobyty pro spisovatele i ilustrátory České literární centrum (dále ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně, ve spolupráci se Vzdělávacím a kulturním centrem Klášter Broumov vyhlašuje výběrové řízení na rezidenční pobyty v Literárním domku v areálu Kláštera Broumov. Jedná
Několikatýdenní pobyty pro spisovatele i ilustrátory České literární centrum (dále ČLC), sekce Moravské zemské knihovny v Brně, ve spolupráci se Vzdělávacím a kulturním centrem Klášter Broumov vyhlašuje výběrové řízení na rezidenční pobyty v Literárním domku v areálu Kláštera Broumov. Jedná se o 3–4týdenní rezidenční pobyty: pro spisovatelky a spisovatele píšící v oblasti prózy, literatury pro děti a mládež, poezie, literatury faktu a dalších literárních forem a žánrů pro ilustrátorky a ilustrátory, tvůrce autorských knih a komiksu Cílem tvůrčích pobytů je poskytnout prostor k soustředěné a kreativní práci v inspirativním prostředí Broumovska a oživit kulturní život na Broumovsku. Rezidentovi bude poskytnuto stipendium ve výši 6 500 Kč týdně a ubytování v Literárním domku, který se nachází přímo v zahradě Kláštera Broumov. Jedná se o zařízený domek, ve kterém jsou obvykle ubytováni dva rezidenti zároveň. Každý rezident bude mít k dispozici vlastní pokoj a sdílenou koupelnu. V samotném domku není k dispozici kuchyň, tu lze využívat po domluvě v ubytovacím zařízení Dům hostů v budově kláštera. Místo: Broumov Délka pobytu: 3–4 týdny Termíny pobytů: březen, duben 2026 Termín pro podání přihlášky: 31. října 2025 Dokumenty pro přihlášení: vyplněný přihlašovací formulář Opakovaný pobyt v Broumově je možný, nejdříve však tři roky po uplynutí posledního pobytu. Další podmínky vyhlašovatele jsou uvedené v přihlašovacím formuláři, který je nedílnou součástí tohoto výběrového řízení, a jsou pro žadatele závazné. Případné dotazy posílejte na adresu residencies@czechlit.cz. S dotazy se na nás můžete obrátit také telefonicky na čísle +420 770 134 755. Více informací o broumovském klášteře naleznete ZDE.
Česká literatura pro děti a mládež v dekádě 2015–2025
Knihy pro dětské a dospívající čtenáře mají v české literatuře tradičně velmi silné postavení a původní česká tvorba se těší dobrému renomé i v mezinárodním kontextu. Důkazem toho jsou tituly české provenience zařazené na čestnou listinu IBBY, mimořádná uznání udělovaná
Knihy pro dětské a dospívající čtenáře mají v české literatuře tradičně velmi silné postavení a původní česká tvorba se těší dobrému renomé i v mezinárodním kontextu. Důkazem toho jsou tituly české provenience zařazené na čestnou listinu IBBY, mimořádná uznání udělovaná v rámci mezinárodního veletrhu dětské knihy v Bologni či ocenění překladových vydání v rámci jednotlivých národních literatur. Při ohlédnutí za uplynulou dekádou můžeme s potěšením konstatovat, že podíl literatury pro děti a mládež na trhu stoupá, nakladatelé vidí v dětské knize budoucnost. Tento trend potvrzuje knižní produkce větších etablovaných nakladatelství, která vznikla v devadesátých letech se zaměřením primárně na beletristickou a populárně-naučnou literaturu pro dospělé (Argo, Host či Paseka), dnes však v jejich nabídce sledujeme rostoucí podíl knih určených dětským, dospívajícím a mladým čtenářům, jež vybočují z řadové produkce a sbírají domácí i zahraniční literární ceny. Upevňuje se také pozice komiksu pro děti, mimořádně se rozrostla nabídka leporel pro nejmenší. Mezi česká nakladatelství, v jejichž programu tituly pro děti a mládež dominují, patří tradičně Albatros (největší a nejstarší nakladatelství, které u nás tuto produkci soustavně vydává od roku 1949, přičemž v poslední dekádě se jedná ročně zhruba o 150 titulů – včetně překladové tvorby), Meander (od roku 1995, roční produkce okolo 25 titulů, převažuje původní česká tvorba), Baobab (rodinné nakladatelství založené na přelomu tisíciletí, které se zaměřuje především na obrazové knihy a ročně vydává asi dvě desítky titulů) či pražské nakladatelství Labyrint s edicí Raketa (od roku 2004, v poslední dekádě představuje tvorba pro děti a mládež včetně komiksu dvě třetiny roční produkce, jež se celkově pohybuje okolo 20 titulů). Rozmanitá a stále rostoucí nabídka literatury pro děti a mládež se právě během uplynulé dekády etablovala také v již zmíněném brněnském nakladatelství Host, které pro české čtenáře nejprve objevilo bestsellery z Polska a Ukrajiny (Mizielinski, Dziubaková, Bula) a díky tržnímu úspěchu (nejen překladových titulů) se začalo výrazněji zaměřovat také na původní českou tvorbu pro děti. Dnes vydávají na čtyři desítky knihy pro děti a mládež, včetně komiksů a YA, překladové tituly jsou stále v početní převaze, původní české však dosahují výjimečných kvalit a stále významněji pronikají do nominací na oborové ceny, jako jsou Zlatá stuha, Nejkrásnější česká kniha roku či Magnesia Litera. Nakladatelství Paseka, které na poli literatury pro děti a mládež bezkonkurenčně zabodovalo především tituly Lichožrouti Pavla Šruta a Prašina Vojtěcha Matochy, se od roku 2015 soustavně věnuje také komiksu – vedle velkých světových jmen se zde prosazují i výrazní domácí tvůrci jako Štěpánka Jislová, Tereza a Tomáš Kopečtí nebo Jindřich Janíček. Také v nabídce pražského Arga (vydavatele českých překladů Tove Janssonové či Davida Walliamse) se zejména po roce 2020 rozrůstá segment původní české literatury pro děti, který plodně obohacují debutanti a komiksoví tvůrci, mezi nimiž jmenovitě vynikají zejména Tomáš Peřina, Martin Čepa, Kateřina Čupová. Dějiny české literatury pro děti a mládež v desetiletí 2015–2025 však psala i malá nezávislá nakladatelství, která vznikla již v novém miléniu a nesou lví podíl na posilování bibliodiverzity na českém knižním trhu: Bylo nebylo Anny Pleštilové a Heleny Černohorské, 65. pole Tomáše Brandejse (obojí od roku 2007), Verzone Veroniky Benešové Hudečkové (od roku 2010), Běžíliška Františka Havlůje a Šárky Svobodné (od roku 2013), LUX Michala Štěpánka (od roku 2017) nebo POP-PAP Marcely Konárkové Vostřelové (od roku 2017). Po roce 2022 se začalo na dětské a dospívající čtenáře zaměřovat také nakladatelství romské literatury KHER. Ojedinělými tituly o smrti a umírání přispívá do české literatury pro děti a mládež nakladatelství Cesta domů, které podporuje činnost stejnojmenné neziskové organizace provozující domácí hospic. Od karantén ke zvládání emocí V důsledku celosvětové covidové pandemie a doprovodných společensko-ekonomických změn český knižní trh zeštíhlel. Dle Zprávy o českém knižním trhu, zpracovávané každoročně profesním svazem SČKN, počet knih vydaných v poslední dekádě poklesl z celkového počtu cca 16 000 svazků v roce 2015 na zhruba 13 000 za rok 2023, resp. 2024. Segment literatury pro děti a mládež (v úhrnu původní české i překladové, fiction i non-fiction) přitom zaujímá asi desetinu z celkové produkce českého knižního trhu. Zkušenost s pandemií se přímo propsala také do několika knižních titulů pro děti, z nichž mezi ty nejvýraznější – napříč žánrovým a věkovým spektrem – patří pohádka Marky Míkové Kabát a kabelka s ilustracemi Galiny Miklínové (2021, Argo), oceněná Zlatou stuhou a cenou Magnesia Litera 2022. Humorně podaný fantazijní příběh líčí milostné vzplanutí mezi dvěma obyčejnými věcmi, starou růžovou kabelkou a svrchníkem, a jejich putování vylidněnou Prahou. Dětem předškolního a mladšího školního věku je určena bohatě ilustrovaná interaktivní kniha novinářky Ireny Hejdové Skutek utek! (2022, Host, il. Veronika Zacharová), tematizující náročné rodinné soužití v období karantén, uzavřených škol a povinné práce z domova. Mimořádným výtvarným počinem je silent book Babi Martiny Trchové (2023, Host) – obrazové album reflektující mezigenerační odloučenost, stesk vnučky po babičce a touhu zůstat ve spojení prostřednictvím vzpomínek a fantazie. Kniha získala mezinárodní pozornost díky zvláštnímu uznání Bologna Ragazzi Awards 2025. Úvahy o dopadu digitalizace na naše životy a o hranici zodpovědnosti a svobody státu se promítly do sci-fi románu Františka Tichého Rekrut 244 (2022, Baobab). Dalším z možných odrazů pandemie v literatuře pro děti – již bez explicitních odkazů – je patrný nárůst knih, které se věnují pocitům, emocionalitě a psychice dětí. Tyto tituly mnohdy počítají s druhým čtenářem, tedy dospělým průvodcem, který je nejen oporou dětským čtenářům, ale zároveň se při četbě sám učí, jak k emocionálně vypjatým situacím přistupovat. Hojnou překladovou produkci v tomto směru doplňují populárně-naučné a interaktivní publikace (Ester Stará: Kniha pocitů, 2022, Pasparta; Super Máňa, 2023; Super Máňa a velká psí láska, 2024, Pikola; vše il. Milan Starý; Lenka Blaze: Cíťa, 2022; Máma s tátou už nejsou spolu, 2024, cena Nejkrásnější česká kniha roku), ale i příběhové knihy Noemi Cupalové o respektu (Karlíček a vosy, 2021, Běžíliška, il. Hana Šradějová, cena Nejkrásnější česká kniha roku) či mezilidských vztazích a sebepřijetí (Blbá Vendula, 2024, Běžíliška, il. Eva Horská). Cupalová ve svých prózách poukazuje na konfliktní chování a v nejnovější knize pro děti okolo deseti let nazvané Blbá Vendula nabízí i dvě paralelní verze příběhu, barevně odlišené sloupcovou sazbou: Vendula se potýká s problémy ve škole, v rodině, s kamarády, než si v určitém momentě sama uvědomí, že v začarovaném kruhu vzteku a negativních emocí se buď může smýkat dál, nebo převezme zodpovědnost za svůj život, sebere odvahu a zkusí prolomit hráz překážek. Strach ze tmy i z jinakosti Častým tématem knih pro děti a mládež je strach a snaha o jeho pochopení či překonání (Martina Špinková: Divný brach strach, 2015, Cesta domů; Jana Šrámková: Zuza v zahradách, 2015, Labyrint, il. Andrea Tachezy). Až překvapivé je zastoupení pozoruhodných titulů o strachu z tmy: laskavý pohled a tajuplnou procházku letní nocí přináší autorská kniha výtvarnice Marie Štumfové Klárka a noční zahrada (2023, Portál); oslavou dětské představivosti, v níž ožívá dětský pokoj po setmění, je pohádkový příběh Davida Košťáka Když se klíčovou dírkou rozlije tma (2023, Knižní stezka k dětem, il. Anna Kulíčková). S dětskou imaginací, která dovede v kusu tmavé látky zachycené po noční bouři na stromě spatřovat opravdové nebezpečí mnoha podob, pracuje autorská kniha Tma komiksové kreslířky Toy Box (2021, Paseka). Až do hororových kulis a s motivem existenciální úzkosti zasazuje svůj noční příběh Pan Nikdo a bílá tma o setkání dětí s monstrem (2022, Baobab, il. Darja Čančíková) Dora Kaprálová. Mimořádně silnou emocionalitou – úzkostí, láskou i nadějí – je prodchnutý poeticky napsaný příběh Jany Šrámkové Fánek hvězdoplavec (2022, Běžíliška), s tajemnými, hravými ilustracemi původem běloruské výtvarnice Margharity Khavanski, vítězný titul výročních cen Magnesia Litera 2023 v kategorii Litera za knihu pro děti a mládež. Fánkův tatínek odjíždí do ciziny za prací, kontakt s ním umožňují v reálném světě jen občasné dopisy a telefonáty, v mysli pak vzpomínky a vnitřní monology. Svou osamělost a bolest chlapec překonává prostřednictvím fantazie a snů o hvězdách a o lodích. Hutný text prostupují biblické aluze a poselství o síle odpuštění. Motivicky tu Jana Šrámková zčásti navazuje na svoji předchozí knihu pro malé děti Bratři v poli (2017, Běžíliška, il. Markéta Prachatická), která však měla zvířecí protagonisty – nerozluční přátelé hraboš a sysel také sní o cestách do vesmíru a Dageš trpělivě čeká na Mapíka, až se mu „vrátí“ ze zimního spánku. Řada knižních příběhů reflektuje také jinakost či nejrůznějším způsobem vnímané odchylky od normy a složité životní situace, jimž jsou vystaveni dětští protagonisté. Záslužná je v tomto ohledu společná edice nakladatelství Albatros a Pasparta nazvaná Má to háček (od r. 2016), zahrnující zhruba desítku knih pro mladší školní čtenáře na téma rozvod rodičů, střídavá péče, šikana ve škole, nemoci, poruchy učení apod. Starším čtenářům je určen psychologický román Ivony Březinové Řvi potichu, brácho (2016, Albatros/Pasparta, il. Tomáš Kučerovský), jehož protagonistou je chlapec-dvojče s poruchou autistického spektra. Zkušená autorka knih pro děti vnáší toto téma do české literatury citlivě a s pochopením. Otázky genderové identity s mimořádnou mírou empatie a zároveň umělecké invence představuje ve své knižně vydané absolventské práci Ani holka ani kluk Marto Kelbl (2023, Paseka). Ilustrovaná příběhová próza s prvky komiksu a řadou naučných vsuvek ukazuje nebinaritu v širokém historickém a společenském kontextu. Pozornost si zasluhují i autorčiny další tituly: sbírka palindromů Tam a zpět (2023, Meander, Zlatá stuha 2024) či ilustrace ke knize o objevování světa pro nejmenší Začátek a konec Michala Štěpánka (2023, Lux). Nakladatelství Kher věnuje příkladnou péči romské literární tradici. V posledních letech vydalo hned několik pozoruhodných titulů, které oslovují čtenáře všech věkových kategorií: předškolním dětem je určena hravá obrazová kniha Evy Danišové Jekh, duj, trin (2025) s prvky romštiny, starší zaujme dvojjazyčná pohádka Čavargoš/Tulák (2023, il. Magdalena Rutová, přel. Milena Hübschmannová) básnířky a průkopnice romského feminismu Tery Fabiánové, jež líčí život v romské osadě z perspektivy psa-tuláka. Dospívání za normalizace autobiograficky zachycuje Michal Šamko ve své knižní prvotině Májky a totemy (2023, il. Petr Polák), o outsiderství dvou gymnazistů, Roma a Vietnamce, v dnešním Česku s notnou dávkou ironie zpravuje sociálněkritická novela Já, Tran a všechno ostatní (2025, il. Sára Paldanová) debutanta Martina Kanaloše, která cílí na dospívající a mladé dospělé. Nevtíravý environmentální apel Vedle duševního zdraví a přijímání jinakosti se dalším aktuálním tématem knih pro děti stává ekologie a udržitelnost lidského přístupu k přírodě. Nejde primárně o edukativní tituly, environmentální apel tu je součástí komplexnějšího sdělení. Literatura pro děti a mládež nabízí ideální příležitost, protože přírodní motivy jsou pro ni dlouhodobě vděčným motivem – fauna i flora totiž neoddělitelně patří k dětskému objevování světa kolem nás. Už předškolním dětem je určen titul Lucie Hášové Truhelkové Dědeček v růžových kalhotách (2021, Albatros, il. Andrea Tachezy) nominovaný na Zlatou Stuhu. Růžová na obálce doslova svítí – nejprve značí dědečkovu výstřednost, nakonec se jeho kalhoty stávají zástupným symbolem rychlé módy. Ekologická linka je tak zcela zjevná, klíčovým tématem knihy je však vztah mezi dědečkem a vnukem. Ani v příběhu Ledního medvěda Ria od Michala Šandy (2023, Meander, il. Dávid Valovič), který na uvolněné kře odpluje do teplých krajin, není kácení pralesa hlavním tématem, ale překážkou, kterou musí protagonista překonat, aby pomohl novým kamarádům. Pohádkové vysvětlení klimatické změny nabízí Omrzlina (2024, Host) sesterské autorské dvojice Kateřiny (text) a Zuzany (ilustrace) Čupových. Svérázná dětská vypravěčka zaručuje příběhu dynamiku a humor, seznamuje prvostupňové čtenáře s národem mrazilů i s důvodem, proč ze světa odchází mráz. Vztah k přírodě se mimochodem projevuje také u autorského debutu Stromové (2024, Knižní stezka k dětem) Zuzany Čupové. Tento hravý antropomorfizovaný encyklopedický přehled stromů české krajiny se stal vítězným titulem literární části Zlaté stuhy 2025. Udržitelnosti se dotýká například i oceňovaná rodinná kniha Kolo (2024, Paseka) básníka a překladatele Ondřeje Buddeuse s nezaměnitelnými ilustracemi Jindřicha Janíčka (Zlatá stuha 2025). Výjimečná kniha z kategorie literatury faktu určená dětem stejně jako dospělým boduje po textové i grafické stránce, je informačně nabitá i hravá zároveň. Své ústřední téma – jízdní kolo – nahlíží z mnoha perspektiv, kromě historie a prospěšnosti pro zdraví nezapomíná na urbanismus, ekologii a společenský kontext. Poselství, že ne vše, co je rozbité, je nutné vyhodit, přináší i vázané leporelo Malý červený míč Michala Štěpánka (Lux, 2024, il. Filip Pošivač) o malém chlapci, který s pomocí toulavého psa pátrá po svém ztraceném balonu. Kniha pro čtenáře od dvou let ukazuje, jak důležitá je vzájemná pomoc a trpělivost. Prostor pro silné autorské osobnosti Přírodu zobrazovanou často v jejím metafyzickém přesahu najdeme i na poli nejnovějších autorských knih, jejichž tradice je v české literatuře pro děti a mládež výjimečně silná a oceňovaná i v mezinárodním kontextu (vzpomeňme Josefa Ladu, Jiřího Trnku, Vojtěcha Kubaštu, Miroslava Šaška, Květu Pacovskou či Petra Síse). Svébytné estetické ztvárnění se mnohdy nevylučuje ani s důrazem na informační, edukační stránku knih, pak bývá řeč o umělecko-naučných publikacích. Posledních deset let ukazuje, že tento přístup je mimořádně přitažlivý pro mladé tvůrce a umělkyně, kteří tak originálně a inspirativně reagují na rychle se proměňující společnost. Renomovanou výtvarnicí je Tereza Říčanová, jejíž práce jsou spjaty s nakladatelstvím Baobab. Působivým obrazovým průvodcem To je Istanbul (2019) navázala na slavnou sérii ilustrovaných průvodců po evropských metropolích a zemích, které začal Miroslav Šašek vydávat již koncem čtyřicátých let 20. století. Nejčastěji se však Říčanová tematicky zaměřuje na sepětí člověka s přírodou a jejími cykly, ať už se jedná o hospodářskou práci se zvířaty v Literou oceněné Krávě Říčanové (2021, Baobab), nebo o subtilnější polohu jejího nejnovějšího počinu Les (2024, Baobab) – ten je suverénní nejenom po výtvarné stránce, ale ukazuje i autorčin cit pro jazyk, místy až básnický, ale přitom zcela srozumitelný. Poutník Zbyšek se lesem nechává vést a naslouchá – až do okamžiku, kdy se objeví netvor, který les svými drápy a zuby roztrhá na kusy. Později tedy Zbyšek pracuje na jeho obnově. Kniha se vyznačuje opojnou atmosférou, aktivizuje vnímání prostřednictvím smyslů a nakonec přináší naději a poučení o nezdolnosti přirozeného řádu přírody. O tom, že existují místa, kam lidská noha možná nevkročila, přesvědčuje konceptuální výtvarník David Böhm v knize A jako Antarktida. Pohled z druhé strany (2019, Labyrint, ceny Magnesia Litera, Zlatá stuha). Hravá a přitom obsahově vydatná encyklopedie využívá celou škálu výtvarných technik i rozkládací stránky, a nabízí tak interaktivní zážitek s filozofickým přesahem. Vědecké poznatky a existenciální otázky – tentokrát s ohledem na časovou perspektivu života na planetě – mísí Böhm i v další své autorské knize: Teď. Než dočteš tuto větu, narodí se na Zemi 21 dětí (2023, Labyrint). Kromě toho je spoluautorem mezinárodně oceňovaného titulu Město pro každého. Manuál urbanisty začátečníka (2020, Labyrint, text Osamu Okamura, il. David Böhm a Jiří Franta, fotografie Pavel Horák, ocenění Bologna Ragazzi Award, Czech Grand Design 2021). Silný environmentální apel v sobě nese i velkoformátová kniha Já, chobotnice (2022, Baobab) Magdaleny Rutové (ilustrátorky roku 2023 v rámci cen Czech Grand Design, vítězky soutěže Zlatá stuha a držitelky Bologna Ragazzi Award 2024). Sympatická titulní zvířecí hrdinka už nechce dál trávit život v moři, ráda by poznala svět lidí a napsala o nich knihu. Její dobrodružství a náhled na dění kolem se nakonec stává pro lidské obyvatele planety inspirací. Vedle tohoto autorského počinu připomeňme také ilustrátorské úspěchy Magdaleny Rutové – ztělesňuje typ ilustrátorky, která dokáže text svým obrazovým doprovodem rozvíjet a dotvářet, což dokázala například v Neskutečných dobrodružstvích Florentina Flowerse (2019, Baobab, text Marek Toman), Rajčaťácích a banánech (2023, Host, text Petr Váša), v bilingvní knize Čavargoš/Tulák (2023, Kher, text Tera Fabiánová) nebo v okouzlujícím příběhu o blízkosti světa zvířat a lidí Žako a Stopotvorná (2024, Baobab, text Alžběta Dvořáková). Protagonisty ze zvířecí říše si vybírá i Tereza Ščerbová, výtvarně pozoruhodná je především její filozofická autorská pohádka pro dospívající o hledání vlastní identity nazvaná Krtník (2016, Host, Zlatá stuha 2017). Průvodci ze světa myší, hmyzu i hub Řada dalších výrazných autorských knih z poslední dekády, jejichž námětem je příroda, má i didaktický rozměr. Pozoruhodné jsou velkoformátové publikace Terezy Vostradovské Hravouka (2016, Běžíliška, Zlatá stuha 2017) a Hravocesta (2021, Běžíliška), které mohou díky detailním realistickým ilustracím a hravým úkolům pro čtenáře předškolního a mladšího školního věku posloužit také jako užitečný výukový materiál. Příběh myšky, která se rozhodne vytvořit svou vlastní encyklopedii o přírodě, je doplněný aplikací pro mobilní zařízení, a dá se tak využít i pro venkovní aktivity. Chuť učit se číst a psát probouzí ve čtenářích Pohádka o Ipsíkovi (2016, Běžíliška) Anety Františky Holasové, která však v jádru realisticky reflektuje život hmyzu. Tematicky se tak příliš nevzdaluje od svého debutu Lumír včelaří aneb Medový slabikář (2013, Labyrint) věnovaného cyklu včelího roku a věrna přírodní motivice zůstává i v roli ilustrátorského doprovodu (Bylinkář a Tajemství staré zahrady Moniky Golasovské, 2019 a 2022, obojí Labyrint). Také tvorba Terezy Marianové se zaměřuje na flóru i faunu – nejmenším věnovala veršovanou rostlinnou trilogii Květolelo, Keřolelo, Stromolelo (2022–2023, Meander), městským živočichům zasvětila knihu Uličníci (2023), encyklopedicky zpracovala téma české myslivosti (To jsem z toho jelen, 2019, Pikola) a koňských dostihů (Velký příběh Velké pardubické, 2020, Albatros). Mnohé umělecko-naučné knihy mají encyklopedický charakter a nezřídka bývají výsledkem dlouhodobější tvůrčí spolupráce spisovatele a ilustrátora. Takto například z dílny Jiřího Dvořáka a slovenské výtvarnice Daniely Olejníkové vzešlo pod taktovkou nakladatelství Baobab hned několik působivých titulů. Havětník (2015) plný vší, blech, roztočů, housenek a všemožných dalších potvor je poetický, dobrodružný i poučný zároveň. Bydlíme (2019) zase ukazuje, jak svoje domovy vytvářejí lidé a jak zvířata. Dosavadním vrcholem jejich společné tvorby je však Myko. Kompletní zpravodaj ze světa hub (2023), jehož kvality stvrdila nejen Magnesia Litera 2024, ale také hlavní cena prestižního mezinárodního festivalu Bologna Children’s Book Fair v kategorii non-fiction. Ocenění vyzdvihuje inovativní grafický design, vědeckou přesnost a atraktivní obsah. V Myku znovu přichází ke slovu silná stránka Jiřího Dvořáka, totiž komunikovat encyklopedická témata prostřednictvím příběhů, poetického přístupu k jazyku a hravých nápadů – tentokrát rámcovým zpracováním celé problematiky do podoby zpravodaje o houbách tvořeného houbami samotnými. Ilustrátoři oživující historii Umělecko-naučné publikace pro děti často čerpají náměty také z dějin. V posledních letech sice sledujeme tendenci zprostředkovávat historická témata především prostřednictvím příběhových próz s motivem cesty v čase či přímo v žánru biografických komiksů, zastoupeny jsou však i tituly, které do výkladu výrazně zapojují také výtvarné prostředky. Pro čtenáře mladšího školního věku je určena velkoformátová kniha Áďa spadla do kanálu (2018, Albatros) grafické designérky Sylvy Francové, která napříč staletími provádí holčičku po historických místech Prahy (jakkoli rámcový příběh tematizuje problematický sourozenecký vztah). Nejvýraznější představitelkou autorských obrazových knih, které zpracovávají historickou látku, je oceňovaná ilustrátorka Renáta Fučíková. Ve svých edukativních titulech efektivně hledá cesty, jak dané téma co nejlépe zpřístupnit dnešnímu čtenáři. V knize Shakespeare (2016, Vyšehrad, Zlatá stuha 2017) například představuje dvanáct dramatikových her, které obohacuje o srozumitelný výklad týkající se inspiračních zdrojů a kulturně-historického kontextu. Autorský text doplňuje přes 400 ilustrací dotvářejících atmosféru popisovaných období. Podobně se věnovala i dalším velikánům světového dramatu: Moliérovi (2017, Zlatá stuha), Čechovovi (2021) či Goethovi (2024). Na období nejstarších českých dějin se zaměřila v knize Královny a poutníci. Příběhy prvního tisíciletí (2023, Albatros). Jako ilustrátorka spolupracuje s řadou zkušených spisovatelů a spisovatelek, za všechny jmenujme např. Radka Malého (Franz Kafka. Člověk své i naší doby, 2017, Práh) či Markétu Pilátovou (Holčička ze známky, 2024, Práh; Tažní ptáci. Příběhy českého exilu a imigrace, 2025, Universum). Dvě centra nadějných absolventů Mimořádně významné je také pedagogické působení Renáty Fučíkové. Jako vedoucí ateliéru Didaktická ilustrace na Fakultě designu a umění Ladislava Sutnara Západočeské univerzity v Plzni předává své bohaté zkušenosti studujícím, kteří se postupně etablují jako nová silná generace ilustrátorek a ilustrátorů. Prosazují se jako jednotlivci (Marto Kelbl, Tereza Marianová nebo Štěpánka Jislová) i díky souborným pracím, mezi nimiž vynikají např. tituly Hrdinky. Příběhy významných českých žen (2020, Universum, Zlatá stuha), Velvet Effect: 1988–1992 (2020, Albatros, texty Petr Švec, Renáta Fučíková) o průběhu a kontextu sametové revoluce či Nezapomenutelná dvacátá. Průvodce zásadním desetiletím novodobých dějin (2023, Universum) o rozkvětu mladé Československé republiky. Výrazné ilustrátorské osobnosti se rekrutují také z řad absolventů pražské UMPRUM. Nikola Logosová (ilustrátorka roku 2019 podle výročních cen Czech Grand Design) svými sytými barevnými ilustracemi doprovodila mj. leporelo Rekomando (2015, Běžíliška, text Robin Král), příběh Předvečer svatého Mikuláše Lukáše Csicselyho (2017, Meander), dějiny medicíny v sedmi dnech Pozor, doktor! Petra Svobodného (2019, Běžíliška), „příručku“ lidských charakterů a povolání Já, člověk Olgy Stehlíkové (2021, Albatros) nebo dvoudílnou sérii o Klubu divných dětí Petry Soukupové (2019, 2023, Host). V roce 2023 autorsky debutovala obrazovou publikací Atlas světa – Evropa (Lux), v níž prostřednictvím mozaiky obrazů originálně představuje přírodu, zajímavosti, obyvatele i kulturu jednotlivých evropských zemí. Nikola Hoření, rovněž absolventka UMPRUM, se profiluje ve spolupráci s nakladatelstvím Meander, kde se představila jako autorka leporel o prožívání emocí Karla pláče, Hubert se vzteká, Ida se raduje a Tonča se leká (2020–2023). Svůj expresivní, zdánlivě naivní styl uplatnila například i ve sbírce poezie Michala Šandy pro nejmenší Rukulíbám nebo v poetickém příběhu Jaroslava Kovandy Lilly, letí rogalo! (obojí 2020, Meander), který kombinuje básně s komiksovými vstupy. Během svého studia na UMPRUM, v roce 2016, byl cenou Grafika roku oceněn talentovaný Jakub Bachorík. Zatím se neprosadil vlastní autorskou knihou, ale svým originálním výtvarným rukopisem se podílel na řadě titulů jiných autorů. Společně s Kateřinou Přidalovou zaujal populárně-naučnou knihou Co je vlastně design? (2021, UMPRUM), obrazově doprovodil příběh popáleného chlapce Kluk v ohni (2021, Cesta domů, text Marka Míková) a nepřehlédnutelnou podobu vtiskl umělecko-naučným publikacím Mosty (2024, Labyrint, text Magda Garguláková) a Kniha plná jídla (2025, Host, text Petra Tajovský Pospěchová). Laureátkou mezinárodního ocenění Serpa je ilustrátorka, grafička a autorka komiksů Lucie Lučanská. Cenu si odnesla za titul Pod stanem (2025, Baobab), poetické stodenní putování dvou sourozenců za dobrodružstvím. Z její disertační práce vznikla Kniha vnímání (2022, Lux), která získala první místo v soutěži Nejkrásnější české knihy roku 2022 v kategorii Bibliofilie a autorské práce. Fikční světy pro zdatnější čtenáře Dobrodružství a napětí, často spojené s nějakou záhadou (technickou, mystickou, historickou, osobní), spád a promyšlená kompozice a také výrazné, nestereotypně jednající postavy, jež překonávají různé překážky, jsou předpokladem čtenářské atraktivity příběhů určených holkám a klukům na prahu dospívání. Autorsky se v tomto literárním žánru ve sledované dekádě prosadili především Vojtěch Matocha, František Tichý, Marek Toman, Petra Soukupová či Bára Dočkalová, jejichž knihám neschází kvalitní výtvarný doprovod. Posledně jmenovaná, v nakladatelství Labyrint publikující Bára Dočkalová ve svých románech akcentuje mezilidské vztahy a nechává dozrát protagonisty k odhodlání, aby zahodili obavy z očekávání okolí a byli především sami sebou. Čtenáře bere pokaždé do jiného prostředí a nabízí jim svižně odvyprávěné a poutavé příběhy. Tajemství Oblázkové hory (2018, il. Petra Josefína Stibitzová) vychází z žánru fantasy a zavede dva zdánlivé nepřátele do jiného světa; Bitva o diamant (2022, il. Jindřich Janíček) se odehrává v odlehlých amerických horách mezi dětmi se zálibou v baseballu a nejnovější, cenou Magnesia Litera ověnčená Kost (2024, il. Zdenka Holub Převrátilová) se svým až hororovým laděním připomíná slovanské tradice a rodinnou historii. Mezilidské vztahy jsou doménou Petry Soukupové, jejíž knihy vydává nakladatelství Host. V roce 2017 provázala jedním fikčním světem dva romány: dětem je určen detektivní příběh Kdo zabil Snížka? (il. Tereza Ščerbová) a dospělým vztahové drama Nejlepší pro všechny. V následujícím Klubu divných dětí (2019) a Divných dětech a smutné kočce (2023, obojí il. Nikola Logosová) sympaticky a v souladu s obecným trendem literatury pro děti posledních let pracuje s jinakostí. To platí i pro prózu Sydney (My dva z B.) (2020, Baobab, il. Juraj Horváth) nakladatelky Terezy Horváthové, která realisticky, ale s nadějí představuje každodennost dětí v sociálně krajních podmínkách. Mladším čtenářům stejné téma podává v knize Přání (2022) ilustrované Michaelou Kukovičovou. Náročnou sociální situaci prožívá i protagonistka prózy Olgy Stehlíkové Mojenka (2022, Host, il. Andrea Tachezy), jejíž každodennost destabilizuje vážná nemoc jednoho z rodičů. Výtvarná stránka titulu byla oceněna Zlatou stuhou 2023. (Úspěch mimochodem zaznamenal i Stehlíkové Výkladový slovník (2023, Host, il. Michaela Casková) – konceptuálně originální titul pro menší čtenáře byl jako nakladatelský počin oceněn Zlatou stuhou a vybrán do mezinárodního katalogu The White Ravens.) Výpravy prostorem i časem Dobrodružný žánr důstojně reprezentuje Marek Toman. Vtipné až parodické akční knihy s literárními a kulturními hříčkami čtenáře zavádějí na divoký západ jako Cukrárna u Šilhavého Jima (2018, Baobab, il. Františka Loubat), do tvrdého prostředí pirátské lodi jako Neskutečná dobrodružství Florentina Flowerse (2019, il. Magdalena Rutová) či mezi americké emigranty jako Nožička a Wohryzek (2022, il. Jan Trakal). Knihou desetiletí (co do výše prodejů, ale i díky divadelní a připravované filmové adaptaci) se stala trilogie Prašina Vojtěcha Matochy (vydávaná od r. 2018, Paseka, il. Karel Osoha), která moderním a přístupným způsobem originálně aktualizuje foglarovskou tradici. Protagonisté příběhu se opakovaně vydávají do titulní tajemné čtvrti, která je odříznutá od veškerých technologií, a čelí zde reálným nebezpečím, s nimiž si musí poradit bez pomoci dospělých. Fikční svět uzavřené trilogie v současnosti nadále ožívá v komiksových sešitech, jakýchsi kronikách. Série Křídový panáček (souborně 2023, il. Karel Osoha) získala cenu Muriel, následovaly ještě Podivné procházky (od března 2023, il. Ester Kuchynková, Kateřina Čupová). Literárně nosnou strategii, kdy se dětští hrdinové ocitají bez moderních technologií a pomoci svých blízkých, s oblibou využívají prózy o cestování do minulosti. Průchody nabírají nejrůznější podoby – protagonistka románu Lucie Paulové Alma a Svět obrazu (2022, Paseka, il. Kateřina Čupová) projde obrazem do období první republiky, dvojčata v Liščích očích (2021, Argo, il. Nikkarin) Petry Hůlové se dírou v podlaze koupelny dostanou do srpna roku 68 a trojice hrdinů Martina Čepy zase velký kamenný Zvon (2024, Argo, il. Richard Fischer) přenese do posledních dnů druhé světové války. Děti se pohybují na známých místech v neznámých podmínkách a musí se spolehnout samy na sebe, aby se dostaly zase domů. Jinak pracuje s portálem do minulosti Stanislav Beran v románu Ztracený v povětří (2023, Host; pokračování Strach nad řekou, 2024, obojí il. Ján Kurinec). Jeho protagonista prochází plechovou skříní do různých časových období, ale jádro děje se odehrává v současnosti. Dětská zkušenost tak nevychází jenom ze zážitků získaných na cestě do minulosti, ale reflektuje rovněž paměť dospělých postav. Pomyslný literární vrchol historicky motivované prózy bezesporu představují první dva díly volné trilogie Františka Tichého Transport za věčnost (2017, Baobab, Magnesia Litera) a Labyrint nedokončených setkání (2020, Baobab, vše il. Stanislav Setinský), inspirované rodinnou korespondencí a dalšími autentickými dokumenty, jež reflektují život dětí a dospívajících za protektorátu. Trilogii doplňuje dystopický sci-fi příběh z blízké budoucnosti Rekrut 2044 (2022). Suverénně komponované, mnohovrstevné romány spojují silné dospívající postavy a otázky osobní zodpovědnosti a integrity. V kategorii sci-fi pro děti a mládež v poslední dekádě nadále publikoval Martin Vopěnka, jehož rozsáhlý román Nová planeta (2015, Mladá fronta) získal Zlatou stuhu, a mimořádné čtenářské obliby dosáhly knihy Václava Dvořáka. Mezi jeho nejvýznamnější tituly sledovaného období patří vlastním nákladem vydaná série Písečníci (2018, 2022) a samostatný román Já, Finis (2020, vše il. Jakub Cenkl). Výtvarná stránka knihy Já, Finis – čtivého sci-fi příběhu o chlapcích mizejících v den osmých narozenin – byla oceněna Zlatou stuhou, text získal uznání v podobě nominace a zvítězil v kategorii „Kosmas cena čtenářů“ soutěže Magnesia Litera. Komiks jako suverénní formát vyprávění V uplynulém desetiletí se profesionalizovala také komiksová scéna, což se odrazilo i na založení České akademie komiksu v roce 2018, která se ujala udílení výročních komiksových cen Muriel, jež neopomíjejí ani kategorii „dětský komiks“. Silná generace komiksových tvůrců se prosazuje jak v produkci pro dospělé, tak pro děti. Trendy v obou těchto sférách jsou do jisté míry podobné, což vede i k překrývání cílových skupin. Například historicky motivované komiksy mohou stejně dobře sloužit čtenářům druhého stupně základní školy, středoškolákům i dospělým. Komiks se tak i v českém prostředí etabluje jako suverénní formát vyprávění, který díky silným vizuálním momentům dokáže srozumitelně a přímočaře komunikovat i komplikovanější témata. Počet, kvalita i žánrová pestrost původních českých komiksů tak stále narůstá a nejspíš i díky tomu jsme mohli v posledních letech zaznamenat rozplývání hranic mezi komiksem a ilustrovanou knihou. Právě potenciál komiksu jako svěžího výkladového nástroje čím dál častěji využívají jak tvůrci autorských knih, kteří kombinují výtvarné techniky (Renáta Fučíková např. v knize Čechov & využívá komiks k převyprávění jednotlivých dramat), tak ilustrátoři prozaických (Klára Smolíková a Kateřina Illnerová: Dalila a výtah bez dveří, 2024) i edukativních knih (Ester a Milan Staří: Kniha pocitů, 2022). Prozaický text s komiksovými pasážemi rovnoměrně kombinuje Aliance udatných Ester Staré a Jiřího Franty (2024, 65. pole), určená čtenářům přibližně od deseti let. Nejde jen o ozvláštnění, rozdělení je funkční z příběhového hlediska – komiksové sekvence ztvárňují alternativní realitu videohry, kam se pravidelně propadá hlavní hrdina bojující se starostmi běžného života (rodinné vztahy, šikana). Stabilní pozice i nová krev Stálicí na české komiksové scéně je brněnský malíř a ilustrátor Pavel Čech, proslulý především zálibou v akvarelu, tuši či pastelech. Stále pokračuje s vydáváním komiksového cyklu Dobrodružství rychlé Veverky (zatím poslední, šestý díl je z roku 2023, ve stejném roce vyšlo souborné vydání dílů 1–5) a především fanoušky Jaroslava Foglara potěšil komiksovou povídkou O Červenáčkovi (2019). Jisté vybočení z jeho produkce představuje bezeslovný komiks A (2016, Petrkov), cenami Muriel a Zlatá stuha ověnčené podobenství o mechanismech autokracie. Komiksová scéna posledního desetiletí nicméně nabídla i mnoho nových osobností. Jedním z nejpilnějších tvůrců je Michal Menšík publikující pod pseudonymem Nikkarin. V posledních letech se věnuje také ilustracím domácích i překladových knih (mj. Liščí oči Petry Hůlové (2021, Argo), Doručovací služba čarodějky Kiki Japonky Eiko Kadono (2024, Albatros), debutoval však jako scenárista a kreslíř v jedné osobě, a to již před patnácti lety komiksovou fantasy sérií 130 (od r. 2009, Labyrint). Za humorný komiksový fantasy román pro dospívající čtenáře Super Spellsword Sága: Legenda o Nekonečnu (2019, Labyrint) obdržel Zlatou stuhu. Komiksovými seriály na pokračování přispívá do dětských časopisů Čtyřlístek a Raketa. Tyto oblíbené příběhy se dočkaly také souborného knižního vydání v nakladatelství Labyrint: o osudech dvou horolezců, otce a syna, vypráví Hubert & Hugo (od r. 2021, tři knižní svazky, nejnovější cena Muriel 2024), nejen výpravy ve vesmírném korábu líčí Dobrodružství Rockyho & Terky, vydané souborně i s bonusem o mimozemské trojici Uno, Duo, Tria (2022). Mezi další úspěšné, původně časopisecky publikované série, které vyšly s odstupem několika let také knižně, patří i Matylda a Růžovej vlk Jany Šrámkové a Petry Josefíny Stibitzové (2023, Labyrint, cena Muriel) či v časopisu Tečka vydávaná Morčata na útěku Kláry Smolíkové a Ester Kuchynkové (2022, Crew). Superhrdinové a roboti Kateřina Čupová debutovala u příležitosti stého výročí slavného Čapkova dramatu R.U.R. jeho velkoformátovou komiksovou adaptací (2020, Argo), která zaznamenala mezinárodní pozornost. Úspěch doma sklidila i s následujícím vynalézavým Hrnečku, vař! (2022, Argo, Muriel 2022), který ozvláštňuje příběhy tradičních pohádkových postav superhrdinskými prvky. Dalším superhrdinům – v komiksu Supro: Hrdinové na dluh (2023, Crew) – vdechla život coby scenáristka Štěpánka Jislová, jedna z nejvýraznějších českých komiksových kreslířek poslední doby. Úspěšně tvoří pro dospělé publikum (Bez vlasů, Srdcovka), ale své nápady a hravost uplatnila i v komiksovém průvodci po českých příslovích, nazvaném Přeřekadla (2021, Meander). Jako kreslířka Jislová přispěla také do kategorie historických komiksů, které se orientují na široké spektrum čtenářů a popularizují československé dějiny – kromě Milady Horákové Jislové a Zdeňka Ležáka (2020, Argo) sem patří například Trikolora Martina Šinkovského (2019, Albatros) nebo Štefánik Gabriely Kyselové a Michala Baláže (2021, Labyrint). Dystopii a sci-fi pro mládež v českém komiksu reprezentuje trilogie William a Meriwether (Labyrint) scenáristky Taťány Rubášové a výtvarníka Jindřicha Janíčka. V Podivuhodné robotí expedici (2016), která byla zařazena do výběru The White Ravens, podnikají dva roboti výpravu po zaniklých Spojených státech a přitom nacházejí pozůstatky lidské přítomnosti. V následujících dílech Neočekávaný robotí exodus (2019) a Strastiplná robotí existence (2023) se přidávají existenciální témata související s lidskou civilizací, ekologií a etikou. Celou trilogii osvěžuje vyvážený humor a důraz se postupně přesouvá na hledání vlastního místa ve světě i podstaty přátelství. Tvůrčí přístup Jindřicha Janíčka (ilustrátor roku 2022 oceněný Czech Grand Design) díky kombinaci meziválečné tradice a moderní vizuální lehkosti zdařile aktualizuje dobrodružný žánr, což přesvědčivě funguje jak v jeho oceňovaných autorských komiksech převážně pro dospělé publikum (B jako běžec, Na západ severozápadní linkou), tak ve výtvarných doprovodech překladových i domácích titulů (např. Bitva o diamant Báry Dočkalové). Dobrým příkladem zdařilé spolupráce talentovaného výtvarníka a zkušeného textaře je mj. i zábavný komiks Tibbles (2021, Meander, Muriel 2021) Davida Dolenského a Michala Šandy. S jemnou ekologickou pointou vypráví příběh kočičího (anti)hrdiny, který se spolu se svým pánem odstěhoval na ostrov, kde objevili nový ptačí druh. Než se ovšem na místo sjedou ornitologové, kocour všechny zástupce ptačího druhu vyhubí. Doplňme, že o ohleduplnosti a vztahu k přírodě pojednávají i další Dolenského (nekomiksové) knihy, debut Rufus zálesák (2020, Baobab) i volné pokračování příběhu tohoto svérázného šlachovitého muže s názvem Rufus rybaří (2023, Baobab, text Jaroslav Tvrdoň). Hravá poetika i jazykové hříčky Tradici rýmované poezie pro děti v současné době pěstují především Robin Král, Radek Malý a Ester Stará. S hravou poetikou básníka, překladatele a autora písňových textů Robina Krále se mohou dětští čtenáři setkat bezmála ve čtyřech desítkách knižních titulů, mezi kterými převažují leporela. Své nejvýraznější básnické počiny spojuje s nakladatelstvím Běžíliška, kde také svoji úspěšnou básnickou dráhu odstartoval, a sice prostorovým leporelem Ferdinande! o netopýřích kamarádech, které ilustrovala Andrea Tachezy (2013, Zlatá stuha za výtvarnou část, čestná listina IBBY). Za sbírku Vynálezárium (2015, il. Jana Hrušková), v níž hravě propojil svět vynálezů a literární teorie (vybrané básnické formy jako třeba kaligram, rondel či rispet naplnil po obsahové stránce popisem 53 lidských vynálezů), získal ceny Magnesia Litera a Zlatá stuha. Mezi jeho další úspěšné tituly patří Řez kočkou (2018 a 2024, il. Tereza Vostradovská), výpravná encyklopedie Pozor doktor! (2018, il. Nikola Logosová), oslavná básnická skladba Ať žije královna! (2024, Knižní stezka k dětem, il. Barbora Burianová) nebo leporela vydávaná v nakladatelství Meander, z nichž za všechny jmenujme to nejrozsáhlejší – unikátně umělecky pojednané rozkládací leporelo Na pouti (2024, Meander, il. Andrea Tachezy). Básník a překladatel z němčiny Radek Malý rovněž vydává poezii pro děti v nakladatelství Běžíliška (v edici Mikroliška pro nejmenší čtenáře a dále např. leporelo Devět plchů v pelechu, 2016 či obrázkovou knížku Ztráty a nálezy, 2024, obojí il. A. Tachezy), Meander (leporela a reprinty úspěšných titulů Kam až smí smích 2009 a 2015 či Poetický slovníček dětem v příkladech, 2012 a 2023) a Albatros (Všelijaké řečičky pro kluky a holčičky, 2017, il. Alžběta Skálová, Pohlednice z nespatřených měst, 2022, il. Jan Laštovička), kde se však v posledních letech prosadil především úspěšnými naučnými tituly (Atlas vyhubených živočichů, 2019; Atlas ohrožených živočichů, 2020; Atlas prehistorických živočichů, 2024). Hravé básně Ester Staré, zkušené a oceňované autorky knih pro děti v tom nejlepším slova smyslu pobaví i poučí. S vtipnou rýmovanou pointou veršuje nejen pro čtenáře školního věku (Každý bulí nad cibulí, 2017, Paseka), ale také o dopravních prostředcích a zvířatech pro nejmenší (ručně vyráběné artové knihy nakladatelství POP-PAP: Jedéééém! 2018; Meky mek! 2022; O zzzvědavé včele Elle, 2024). Zkušená speciální pedagožka a logopedka je také autorkou řady didaktických publikací i pohádkových knih, jež pomáhají rozvíjet čtenářské a komunikační dovednosti (Největší přání, 2017, 65. pole; Šedík a Bubi, 2019, Pikola, zařazení do výběru The White Ravens). Vnímat smysl i nesmysl okolního světa Pomíjivosti, křehkosti i všednosti věcí si všímá básník Petr Borkovec v leporelech nazvaných Věci našeho života (2017, Cesta domů, il. Adriana Skálová) a Věci, které ztrácíme (2020, 2023, Meander, il. Petra Josefína Stibitzová). „Tajemným bytostem mezi 12. až 18. rokem“ věnoval „snový herbář“ Modrá agáve (2021, Baobab) doprovázející obrazové album výtvarnice Michaely Kukovičové. Roku 2024 vyšly v nakl. Běžíliška v souborném vydání pod titulem Ledňáček jsou modré mokré holínky (2024) Borkovcovy básnické svazky Všechno je to na zahradě (2013), O čem sní (2016) i bilanční sbírka Každá věc má něco společného se štěstím (2019) s nově publikovanou skladbou Benjamin Murka. Novější nonsensovou poezii Daniely Fischerové zahrnují sbírky Tetovaná teta (2015, Meander, il. Jaromír Plachý) a Ochechule s ukulele (2018, il. Jakub Kouřil), humorně reflektující dětskou zkušenost s moderním i pohádkovým světem. Půvabně zvukomalebné rýmovačky a slovní hříčky této zavedené autorky píšící jak pro děti, tak pro dospělé nalezneme také v několika svazcích edice Repolelo, vydávané od roku 2019 nakladatelstvím Meander (Plác! Tác! Bác!, Nevídaná podívaná, Tramvaj letí či Devět tet jde na výlet). Tato pozoruhodná ediční řada dnes čítá na šest desítek titulů a vyniká kreativním spojením zejména mladých výtvarných talentů (Jakub Bachorík, Anna Kulíčková) s etablovanými českými básníky (Ivan Wernisch, Michal Šanda, Ivan Binar, Robin Král). Některé svazky prezentují inovativně ilustrované lidové hádanky či říkadla (Kalamajka mik mik mik Ester Nemjó, Co to? Zuzany Čupové), jiné jsou zcela bez textu (Hubert se vzteká či Karla pláče Nikoly Hoření, Naše prasátko Jaromíra Plachého), zastoupeny jsou také knihy autorské, jejichž textová i výtvarná podoba je dílem jedné umělkyně (Tereza Marianová). Výjimečným počinem edice je bilingvní romsko-česká pohádka Vařená vejce – Tade jandre (2024, v koedici s nakl. Kher, il. Zuzana Mašková) o Romovi, který přechytračil chamtivého sedláka. Jmenovat bychom mohly ještě další pozoruhodné tituly – formát přehledového článku z podstaty neumožňuje podat obraz sledovaného předmětu v úplnosti. Cílem bylo především poukázat na pestrost a šíři nabídky a zároveň u konkrétních knižních počinů připomenout i jejich mezinárodní ohlasy a úspěchy (The White Ravens, IBBY, Bologna Children´s Book Fair), jež potvrzují, že čeští tvůrci mají co nabídnout i zahraničnímu publiku – především proto, že dokáží citlivě a originálně reagovat na svět, v němž dnešní děti vyrůstají, a přitom vědomě vycházejí ze silných tradic, na nichž česká literatura pro děti a mládež stojí. Po bok literárních matadorů se do čtenářského povědomí zapisuje výrazná mladá generace a sdílený literární prostor je tak po stránce autorské, jazykové, žánrové i tematické stále rozmanitější.